Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

31.01.2025 року Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ФОП [PERSON] про визнання недійсним договору суборенди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.01.2025 року Позивачем було підписано наданий [PERSON] . Договір про суборенду тимчасової споруди/кіоску № [NUMBER] площею 8,2 кв.м., за яким об`єкт суборенди розташований (встановлений) за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір вже був підписаний від імені Відповідача ФОП [PERSON] , в якому зазначено, що споруда належить Відповідачеві на праві власності. При цьому, на вимогу майбутнього Орендаря, а на даний момент Позивача, документи, що підтверджують правовий статус Орендодавця, та документи на об`єкт суборенди, Орендодавець не надав. На момент підписання Позивачем Договору і до цього часу, Позивачеві не надані дозвільні документи на розташування вищевказаної тимчасової споруди за зазначеною у Договорі адресою, та документи про наявність у Відповідача права передачі в суборенду, а саме : - документи, що підтверджують право Відповідача на розпорядження тимчасовою спорудою; - зміну функціонального призначення об`єкта з «продажу продукції друкованих ЗМ» на право використання об`єкта під кав`ярню п. 2.1 Договору; - надання паспорту прив`язки ТС за адресою, зазначеною в Договорі, а саме Драйзера,2 ( [ADDRESS] ) - відсутність у Відповідача документів на право користування земельною ділянкою. Для цього був погоджений період «канікул» до 01.02.2025 року. До цього часу, Відповідач не надав жодного документу, що підтверджує розташування саме вказаної в Договорі тимчасової споруди/кіоску, саме за вказаною в Договорі адресою. В копії паспорту прив`язки, що була надана Позивачеві, зазначено, що тимчасова споруда за вказаним у Договорі номером - 01728, розташовувалась за адресою: [ADDRESS] , та мала площу 8,16 (вісім цілих шістнадцять десятих) м2, і термін дії паспорту прив`язки - з 11 грудня 2020 р. до 11 грудня 2025 р. Власником (замовником) даної тимчасової споруди в паспорті прив`язки зазначено ТДВ «Агентство Союздрук», а не Сторона договору - Відповідач. На момент підписання Договору суборенди Позивач не мав статусу фізично особи-підприємця. Відповідач не надав жодного документу, що підтверджує зміну функціонального призначення об`єкта суборенди, у зв`язку з чим майбутній Орендар не зміг би, використовувати об`єкт оренди за цільовим призначенням під кав`ярню, згідно п.2.1 Договору, оскільки функціональне призначення об`єкту суборенди «продаж продукції друкованих ЗМІ», отже згідно із ч.6 ст.762 Позивач «наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає». Разом із уточненими позовними вимогами просить суд: -Визнати Договір суборенди, укладений між [PERSON] , та фізичною особою-підприємцем [PERSON] щодо тимчасової споруди/кіоску № [NUMBER] площею 8,2 (вісім цілих дві десятих) кв. м. за адресою: [ADDRESS] (яка на момент укладення Договору вже була перейменована на [ADDRESS] ) - НЕДІЙСНИМ. -Зобов`язати Відповідача повернути всі кошти, сплачені за оренду у розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн. -Відшкодувати збитки у вигляді витрат на оплату послуг ріелтора у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн., оскільки за дорученням та/або погодженням з Відповідачем, пропонується об`єкт, який не відповідає вимогам та не знаходиться за вказаною в Договорі адресою. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2025 року справу передано головуючій судді Панченко О.М. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 05.02.2025 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано термін для усунення недоліків. 07.02.2025 року на адресу суду від Позивача [PERSON] надійшла заява на виконання ухвали суду від 05.02.2025 року. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 10.02.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання та витребувано по справі докази. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 12.02.2025 року в прийнятті заяви позивача [PERSON] про доповнення до позовної заяви щодо підстави та розміру позовних вимог у цивільній справі за позовом [PERSON] до ФОП [PERSON] про визнання недійсним договору суборенди відмовлено та повернуто її заявнику. 20.02.2025 від позивача по справі надійшла заява про доповнення позовної заяви щодо підстави позову та розміру позовних вимог. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 24.02.2025 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано термін для усунення недоліків. 26.02.2025 року від Позивача до суду надійшли докази сплати судового збору на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 24.02.2025 року. 23.04.2025 від позивача надійшли письмові пояснення по справі. 23.04.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на таке. Позивач у позовній заяві стверджує, що на його вимогу документи, що підтверджують правовий статус Орендодавця, та документи на об`єкт суборенди, Орендодавець не надав. Однак, це не відповідає дійсності, оскільки такі документи надавались Позивачу, після чого він і підписав оскаржуваний договір суборенди та здійснив оплату відповідно до п. 4.2. цього договору. Так, 01 червня 2024 року між Відповідачем та Товариством з додатковою відповідальністю «Агентство Союздрук» укладено договір оренди № 2-02/24. Згідно умов вказаного договору оренди Відповідач має право передавати Об`єкти оренди в суборенди та/або користування третім особам з укладанням відповідного договору з суборендарем. Відповідно до п. 1 Додаткової угоди від 01.06.2024 № 1/583 до Договору оренди від 01.06.2024 № 2-02/24 Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове, платне користування (оренду) тимчасову споруду/кіоск № 583 площею 8.2 кв. м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 2.1. оскаржуваного договору суборенди встановлено, що Об' єкт оренди передається Орендареві для здійснення ним підприємницької діяльності під кав`ярню. Таким чином, оскаржуваний договір суборенди від 10.01.2025 № 10-01/25 відповідає вимогам чинного законодавства та принципу вільного волевиявлення сторін даного правочину. Крім того, твердження Позивача про те, що відбулось підтоплення об`єкта суборенди - тимчасової споруди/кіоску № [NUMBER] також не відповідає дійсності, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини Позивачем не надано. Враховуючи викладене, Відповідач приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог Позивача, що має наслідком відмови у їх задоволенні в повному обсязі. 25.04.2025 року від Позивача до суду надійшла відповідь на відзив у якій заперечував викладене Відповідачем у відзиві та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, водночас не заперечував того факту, що підписував даний договір суборенди, проте формально ознайомився із його змістом. Представник відповідача у судовому засіданні просив суд позовні вимоги залишити без задоволення. Суд вислухавши думку позивача, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи приходить до висновку про залишення без задоволення позовних вимог з огляду на таке. Судом встановлено,\~що 10.01.2025 року між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено Договір суборенди №10-01/25, на умовах строкового, платного користування (оренди) тимчасову споруду/кіоск №01728 площею 8,2 (вісім цілих дві десятих) кВ.м., який належить на праві власності орендодавцю та розташований за адресою: [ADDRESS] . ( згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] , як фізична особа-підприємець у державному реєстрі відсутній. Окрім того між сторонами було підписано Акт передачі-приймання Об`єкту оренди до Договору Суборенди №10-01-25 від 10.01.2025 року. Договір підписаний сторонами та завірений печатками. За користування об`єктом оренди позивач сплачував на рахунок відповідача орендні платежі, що підтверджується копіями платіжного доручення, а саме №0.0.4121739261.1 від 10.1.2025 року у розмірі 20\~000 грн. Позивач зазначає, що на момент підписання Позивачем Договору йому були не надані дозвільні документи на розташування вищевказаної тимчасової споруди за зазначеною у Договорі адресою, та документи про наявність у Відповідача права передачі її в суборенду, а саме : - документи, що підтверджують право Відповідача на розпорядження тимчасовою спорудою; - зміну функціонального призначення об`єкта з «продажу продукції друкованих ЗМ» на право використання об`єкта під кав`ярню п. 2.1 Договору; - паспорт прив`язки ТС за адресою, зазначеною в Договорі, а саме Драйзера,2 ( [ADDRESS] ) - відсутність у Відповідача документів на право користування земельною ділянкою. За змістом статті 11 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що за своєю правовою природою договір, який укладено між сторонами, є договором суборенди (піднайму). Згідно ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму (ст.761 ЦК України). Суборенда (інша назва - піднайм) - це передача орендарем об`єкта, який він орендував (найняв), у користування чи володіння іншій особі. Незалежно від назви укладеного договору (договір оренди, договір суборенди, договір найму, договір піднайму) суть відносин, які виникають за ним не змінюється, - це суборенда (піднайм), що регулюється ст.774 ЦК України. У результаті учасниками всіх цих операцій є: орендодавець (особа 1); орендар і він же суборендодавець ( особа 2); суборендар (особа 3) - є орендар по відношенню до особи 2. Особа 3 також може передати об`єкт у суборенду іншому суб`єкту. Як наслідок, маємо багаторівневу оренду, де первинним договором є угода між особою 1 та 2, яка буде впливати на всі договори піднайму. Договір суборенди (піднайму) обмежений та підпорядкований основному договору оренди. Права за договорами суборенди не можуть бути більшими за ті, які виникають за основним договором. Істотні умови договору суборенди є такі ж, як і для договорів оренди. Статтею 774 ЦК України встановлено, що передання наймачем речі у володіння та користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму. Згода орендодавця передавати приміщення у суборенду може бути оформлена у декілька способів: у первинному договорі оренди з прямим дозволом орендарю передавати приміщення у суборенду; у формі листа-повідомлення; додатковою угодою, договором управління майном тощо. Судом встановлено,\~що документи, що підтверджують правовий статус Орендодавця надавались Позивачу, після чого він і підписав оскаржуваний договір суборенди та здійснив оплату відповідно до п. 4.2. цього договору. Так, 01 червня 2024 року між Відповідачем та Товариством з додатковою відповідальністю «Агентство Союздрук» укладено договір оренди № 2-02/24. Згідно умов вказаного договору оренди Відповідач має право передавати Об`єкти оренди в суборенди та/або користування третім особам з укладанням відповідного договору з суборендарем. Відповідно до п. 1 Додаткової угоди від 01.06.2024 №1/583 до Договору оренди від 01.06.2024 № 2-02/24 Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове, платне користування (оренду) тимчасову споруду/кіоск № 583 площею 8,2 кв. м., який розташований за адресою: м. Київ, вул. Драйзера, 2. Пунктом 2.1. оскаржуваного договору суборенди встановлено, що Об`єкт оренди передається Орендареві для здійснення ним підприємницької діяльності під кав`ярню. Таким чином, оскаржуваний договір суборенди від 10.01.2025 № 10-01/25 відповідає вимогам чинного законодавства та принципу вільного волевиявлення сторін даного правочину. Вирішуючи спір про визнання недійсним договору, суд повинен з`ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону. За правилами ст. 215, 216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними, підлягає встановленню наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, за результатами вирішення спору в судовому рішенні вказується в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 03.10.2019 у справі № 910/12959/18. Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків. Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому у справі про визнання договору недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання його недійсним і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони. Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Таким чином, позивачем не доведено відсутність правових підстав у відповідача для розпорядження об`єктом оренди та на укладення з Позивачем договору №10-01/25 оренди нежитлового приміщення від 10.01.2025 року, а також не зазначено, які саме його права та інтереси порушені при укладенні оспорюваного правочину. Крім того, твердження Позивача про те, що відбулось підтоплення об`єкта суборенди - тимчасової споруди/кіоску № [NUMBER] також не відповідає дійсності, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини Позивачем не надано. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 77 - 80 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно\~ст.\~12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог Позивача, що має наслідком відмову у їх задоволенні в повному обсязі. Позовні вимоги про зобов`язання Відповідача повернути всі кошти, сплачені за оренду у розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн.; відшкодувати збитки у вигляді витрат на оплату послуг ріелтора у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. також не підлягають до задоволення, оскільки є похідними позовними вимогами від позовних вимог про визнання договору суборенди недійсним. Відповідно до ст. 141 ЦПК України \~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в даному випадку у разі відмови у задоволенні позову на позивача.

Outcome: dismissed