Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 26.10.2012 року вона придбала у [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га., кадастровий номер 8000000000:62:493:0012, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану у [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу земельної ділянки був підписаний 26.10.2012 року нею, як покупцем, та від імені продавця - [PERSON] , який діяв па підставі довіреності, виданої [PERSON] і посвідченої 17.06.2010 року Ольшевським В.С., приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області за реєстровим номером 921. 26.10.2012 року цей договір купівлі-продажу земельної ділянки був посвідчений за реєстровим номером 2527 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М. На день укладення вказаного договору купівлі-продажу, земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 735197, виданого 25.01.2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) на підставі рішення Київської міської ради від 17.09.2009 року №. 135/2204, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та па право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 08-7-03184. Відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2012 року відбулося за згодою дружини [PERSON] - [PERSON] . Згода викладена у окремій заяві, яка посвідчена приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевським В.С. за реєстровим номером 924. Після підписання та посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки нотаріусом, договір був також зареєстрований 26.10.2012 року у Державному реєстрі правочинів за реєстраційним номером 5279036. На виконання існуючого на той час порядку посвідчення права власності на земельну ділянку, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2009 року № 205 із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 року № 901, від 01.08.2011 року № 835, від 10.10.2012 року № 930 (постанова втратила.чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 21.03.2016 року № 205), нотаріусом Лукасевич Л.М., у зв`язку, із посвідченням договору купівлі-продажу земельної ділянки, було зроблено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку на Державному акті про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 735197, виданого на ім`я [PERSON] , наступного змісту: «Мною, Лукасевич Л.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 26 жовтня 2012 року за реєстровим № 2527 посвідчено Договір купівлі-продажу земельної ділянки на підставі якого право власності на земельну ділянку переходить до [PERSON] ». Як зазначає позивач, у квітні 2023 року, навідавшись до земельної ділянки, вона побачила будівельні матеріали та сторонніх людей, які пояснили, що мають намір здійснювати будівництво на належній їй земельній ділянці. Надалі із відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна стало відомо, що земельна ділянка зареєстрована за відповідачем у наступній послідовності подій: -06.12.2021 року на земельну ділянку зареєстровано право власності за [PERSON] , реєстраційний номером об`єкта нерухомого майна 2525669380000 з відкриттям розділу приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сальваровською Н.І. на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серія та номер 1425 від 24.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б.; -08.12.2021 року на земельну ділянку зареєстровано право власності за [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М. на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серія та номер 1712 від 08.12.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М.; -20.12.2021 року на земельну ділянку зареєстровано право власності за [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бузницькою Ю.О. на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серія та номер 6568 від 20.12.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського' нотаріального округу Бузницькою Ю.О. Тобто, у вказаний спосіб земельна ділянка вибула з її володіння не з її волі, протиправним шляхом. Позивач стверджує, що станом на день придбання нею земельної ділянки 26.10.2012 року її власником був [PERSON] . Цього дня право власності на земельну ділянку на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-нродажу, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів за реєстраційним номером 5279036, перейшло до неї і нею були виконані вимоги чинного на той час законодавства України щодо набуття права власності на земельну ділянку. Оригінал Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯК № 735197 з 26.10.2012 року і по даний час знаходиться у неї. Проте, через відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію її права власності на земельну ділянку, вона втратила свою власність у протизаконний спосіб. За даним фактом Деснянським управлінням поліції ГУНП у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12023100030001221 від 12.04.2023 року. В межах кримінального провадження № 12023100030001221 від 12.04.2023 року була проведена судова почеркознавча експертиза договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б. за реєстровим номером 1425, викладеного на бланку серії ВРВ № 135819. Висновком експерта СЕ-19/1111 -23/40686- ПЧЧ від 23.08.2023 року встановлено, шо досліджуваний рукописний запис « [PERSON] » та підпис в графі «ПРОДАВЕЦЬ» у наданому договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 24.06.2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 1425 на бланку ВРВ № 135819, - виконані не [PERSON] , а іншою особою. Також, [PERSON] , під час допиту в якості свідка, в межах кримінального провадження № 12023100030001221 від 12.04.2023 року, повідомив, що йому не знайомі ані [PERSON] , ані приватний-нотаріус Гнідюк О.Б., земельну ділянку в 2011 році [PERSON] він не продавав та договір купівлі-продажу земельної ділянки не підписував. За таких обставин [PERSON] не набула та не могла набути прав власника земельної ділянки і здійснити її подальше законне відчуження. Також, в межах кримінального провадження № 12023100030001221 від 12,04.2023 року була проведена судова експертиза бланку серії ВРВ № 135819, на якому викладений договір купівлі-продажу земельної ділянки від 24.06.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б. за реєстровим номером 1425. Висновком експерта № СЕ-19/111-24/5795-ДД від 06.02.2024 року встановлено, що досліджуваний бланк договору купівлі-продажу-земельної ділянки серії ВРВ № 135819 від 24.06.2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 1425, не відповідає за способами друку аналогічним бланкам документів, що знаходяться в офіційному обігу на території країни виробника - України. Наразі приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. перебуває в розшуку, оголошеному Шевченківським управлінням поліції ГУНП в місті Києві, як особа, яка переховується від органів досудового розслідування з 18.02.2019 року. Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату 26.02.2020 року було прийнято рішення про анулювання свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гнідюка О.Б. у зв`язку з неодноразовим порушенням нотаріусом законодавства, а також грубим порушенням закону, яке завдало шкоди фізичним та юридичним особам, при вчиненні нотаріальних дій. З урахуванням наведеного, позивач наполягає на тому, що набула право власності на придбану земельну ділянку 26.10.2012 року у спосіб, передбачений діючим на момент виникнення права власності, законодавством. Відчуження [PERSON] 08.12.2021 року земельної ділянки [PERSON] та останнім відповідачу - [PERSON] , яке сталося 20.12.2021 року, відбулося за відсутності [PERSON] та [PERSON] права на укладення таких договорів, оскільки на день придбання змеленої ділянки 26.10.2012 року лише у первісного власника земельної ділянки - [PERSON] було право на вчинення угоди купівлі--продажу [PERSON] не здійснював відчуження земельної ділянки 24.06.2011 року [PERSON] . Єдина укладена ним угода відбулася 26.10.2012 року на її (позивача) користь. За таких обставин [PERSON] не набула право власності на земельну ділянку у передбачений законом спосіб. Подальша, 06.12.2021 року, реєстрація [PERSON] права власності на, нібито, придбану земельну ділянку, не породжувала жодних прав, які б захищались законом. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги та витребувати з незаконного володіння [PERSON] на її користь земельну ділянку площею 0,1000 га., кадастровий номер 8000000000:62:493:0012, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану у [ADDRESS] , а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 11.04.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 11.04.2024 року вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 0,1000 га., кадастровий номер 8000000000:62:493:0012, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану у [ADDRESS] . 09.05.2024 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що він набув спірну земельну ділянку на відповідній правовій підставі за відплатним договором в особи, яка була власником земельної ділянки, відповідно він є її добросовісним набувачем. Відповідач стверджує, що позивач ніколи не була власником земельної ділянки і її право власності на земельну ділянку у відповідності до чинного законодавства не реєструвалось. Крім того, відповідач критично ставиться до висновку експерта № СЕ-19/111-24/5795-ДД від 06.02.2024 року щодо бланку договору, а також зазначає про те, що витребування земельної ділянки з його володіння завдасть йому матеріальної шкоди, розмір якої буде в п`ять разів більший від розміру тієї матеріальної шкоди, яка начеб то була завдана позивачу, що є неприпустимим. Посилаючись на викладені обставини, а також заперечуючи проти заявленої позивачем суми витрат на професійну правничу допомогу, відповідач просить відмовити в задоволенні позову. 18.06.2024 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив відповідача. У даній відповіді представник позивача посилається на судову практику Верховного Суду щодо добросовісності набувача, а також зазначає, що відповідач не може стверджувати, що при укладенні спірного правочину він діяв з достатньою обачністю та не міг знати, що вчиняє правочин щодо спірної ділянки з номінальним, а не з реальним власником. Також, представник позивача наполягає на правомірності набуття позивачем права власності на спірну земельну ділянку та незаконність вибуття цієї ділянки з її володіння, а також наявність підстав для витребування спірного майна у добросовісного набувача. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 19.06.2024 року витребувано від Деснянського УП ГУ НП Національної поліції в м. Києві з кримінального провадження №12023100030001221 від 12.04.2023 року копію протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 27.07.2023 року з описом речей і документів, які були вилучені у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скринника Сергія Миколайовича за адресою: [ADDRESS] ; оригінал договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.06.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за №1425, викладеного на бланку ВРВ №135819, продавець [PERSON] , покупець [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком Олександром Борисовичем. 10.07.2024 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь представника позивача на відзив, в яких відповідач наполягає на законності придбання ним земельної ділянки та вважає звернення позивача до суду із позовом передбачним, оскільки у кримінальному провадженні обвинувальний акт не складений, відсутнє будь-яке судове рішення, що набрало законної сили, з якого б вбачався факт вибуття спірної земельної ділянки з володіння позивача не з її волі протиправним шляхом/викрадення спірної земельної ділянки. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 27.11.2024 року залучено [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.12.2024 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. 13.05.2025 року до суду надійшли пояснення представника третьої особи [PERSON] . У даних поясненнях представник третьої особи заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що позивачем надано суду документи, що стосуються тільки вчинення нотаріальної дії щодо спірної земельної ділянки, а не які підтверджують наявність у позивача права власності на земельну ділянку. Відтак, представник третьої особи вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки позивач не довела, що вона набувала право власності на спірну земельну ділянку і таке право порушено відповідачем. Крім того, на момент вчинення правочинів купівлі-продажу як відповідачем, так і третьою особою земельна ділянка не перебувала під будь-якою забороною на відчуження або арештом, відсутні відомості про кримінальне або виконавче провадження стосовно даної земельної ділянки, а тому останні є добросовісними набувачами, а протилежне стороною позивача не доведено. Посилаючись на викладене, представник третьої особи просила відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] та представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи з внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка площею 0,1000 га., кадастровий номер 8000000000:62:493:0012, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану у [ADDRESS] , належала [PERSON] на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 735197, виданого 25.01.2010 року ГУЖЗ виконавчого органу Київради (КМДА) на підставі рішення Київської міської ради від 17.09.2009 року № 135/2204, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 08-7-03184. 26.10.2012 року між [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого позивач придбала спірну земельну ділянку. Даний договір зареєстровано у Державному реєстрі правочинів за № 5279036 від 26.10.2012 року, а також проставлено відмітку на Державному акті про право власності на земельну ділянку про перехід права власності на земельну ділянку, а саме: «Мною, Лукасевич Л.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 26 жовтня 2012 року за реєстровим № 2527 посвідчено Договір купівлі-продажу земельної ділянки на підставі якого право власності на земельну ділянку переходить до [PERSON] ». В той же час, з матеріалів справи вбачається, що 24.06.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого [PERSON] придбала спірну земельну ділянку. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Гнідюком О.Б. за № 1425. 06.12.2021 року приватним нотаріусом Сальваровською Н.І. проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON] , реєстраційний номером об`єкта нерухомого майна 2525669380000 з відкриттям розділу на підставі вищевказаного договору. 08.12.2021 року [PERSON] продала дану земельну ділянку [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Скринником Н.С. за № 1712 та проведено державну реєстрацію права власності на ділянку за [PERSON] 20.12.2021 року приватним нотаріусом Київського міського' нотаріального округу Бузницькою Ю.О. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки № 6568, за умовами якого відповідач [PERSON] придбав земельну ділянку у [PERSON] , а також проведено реєстрацію права власності на земельну ділянку за відповідачем [PERSON] . Судом також встановлено, що 12.04.2023 року позивач звернулась до правоохоронних органів із заявою про те, що 06.12.2021 року невстановлена особа, перебуваючи у невстановленому місці, шляхом обману та підробки офіційних документів незаконно заволоділа належною їй земельною ділянкою, внаслідок чого завдала майнову шкоду в особливо великому розмірі. На даний час Деснянським управлінням поліції ГУНП у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12023100030001221 від 12.04.2023 року, в рамках якого проведено кілька експертиз щодо оспорюваного договору. Згідно висновку експерта № СЕ-19/111-23/40686-ПЧ від 23.08.2023 року за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної в межах кримінального провадження № 12023100030001221, встановлено, шо досліджуваний рукописний запис « [PERSON] » та підпис в графі «ПРОДАВЕЦЬ» у наданому договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 24.06.2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 1425 на бланку ВРВ № 135819, - виконані не [PERSON] , а іншою особою. За висновком експерта № СЕ-19/111-24/5795-ДД від 06.02.2024 року за результатами судової експертизи бланку серії ВРВ № 135819, на якому викладений договір купівлі-продажу земельної ділянки від 24.06.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком-Олександром Борисовичем за реєстровим номером 1425, що проводилась в межах кримінального провадження № 12023100030001221, експертом встановлено, що досліджуваний бланк договору купівлі-продажу-земельної ділянки серії ВРВ № 135819 від 24.06.2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 1425, не відповідає за способами друку аналогічним бланкам документів, що знаходяться в офіційному обігу на території країни виробника - України. Друкований текст, що виконаний барвною речовиною блакитного кольору з лицевого та зворотнього боків, рамка з лицевого та зворотнього боків, зображення малого Державного герба України з лицевого боку, фонові зображення з лицевого та зворотнього боків бланку договору купівлі-продажу земельної ділянки серії ВРВ № 135819 від 24.06.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1425 (крім серії та номеру з лицевого боку, друкованих текстів з лицевого та зворотнього боків, а також вихідних типографських даних зі зворотнього боку) нанесені плоским способом друку. Серія та номер з лицевого боку, друковані тексти з лицевого та зворотнього боків, а також вихідні тииографські дані зі зворотнього боку бланка договору купівлі-продажу земельної ділянки серії ВРВ № 135819 від 24.06.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1425, нанесені за допомогою знакодрукуючого пристрою, електрографічним способом друку. Як вбачається з висновку експерта № СЕ-19/111-25/20186-ДД від 02.05.2025 року, бланк договору купівлі-продажу земельної ділянки серії ВРВ № 135819 віл 24.06.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1425, не відповідає за способами друку аналогічним бланкам документів, що знаходяться офіційному обігу на території України. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач просила задовольнити її позовні вимоги, вказуючи на те, що спірна земельна ділянка вибула із її володіння не з її волі протиправним шляхом. Відповідач під час судового розгляду проти позову заперечував, посилаючись на те, що він є добросовісним набувачем, а позивач ніколи не була власником земельної ділянки. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, в той час, як твердження відповідача слід відхилити, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із статтею 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же самого по собі підпису на письмовому тексті правочину, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Судом встановлено, що 26.10.2012 року між [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого позивач придбала спірну земельну ділянку. Даний договорі зареєстровано у Державному реєстрі правочинів за № 5279036 від 26.10.2012 року, а також проставлено відмітку на Державному акті про право власності на земельну ділянку про перехід права власності на земельну ділянку, а саме: «Мною, Лукасевич Л.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 26 жовтня 2012 року за реєстровим № 2527 посвідчено Договір купівлі-продажу земельної ділянки на підставі якого право власності на земельну ділянку переходить до [PERSON] ». Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У частині першій статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України також визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ст.334 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.10.2012 року) визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно зі статтею 182 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.10.2012 року) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з умов: реєстрація таких прав була проведена відповідна до законодавства, що діяла на момент їх виникнення; на момент їх виникнення діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. У постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і, відповідно, виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул. Особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно. Отже, особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було здійснено належним чином, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Статтею 125 ЗК України, (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. За приписами частин першої, другої та шостої статті 126 ЗК України (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу), право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. При набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід. Орган, який здійснює реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, робить відмітку про реєстрацію прав на земельну ділянку на підставі документа про її відчуження, складеного та посвідченого в порядку, встановленому законом, протягом 14 календарних днів з дня подання до цього органу зазначеного документа. Забороняється вимагати для здійснення відмітки та державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень документи, не передбачені цією статтею. У разі зміни співвласника або набуття права спільної власності на земельну ділянку орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, також вносить зміни до державного акта на право власності на землю щодо співвласників земельної ділянки. Враховуючи вказані правові норми, суд приходить до висновку, що позивач набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2012 року згідно чинного на той час законодавства, а тому вправі заявляти вимоги про усунення порушень її прав як власника. З урахуванням наведеного, суд відхиляє заперечення відповідача в цій частині. При цьому суд зауважує, що даний договір його сторонами у передбаченому законом порядку не оспорювався. Що ж стосується договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.06.2011 року, за яким власником земельної ділянки стала [PERSON] , то судом встановлено, що підпис у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 24.06.2011 року не належить власнику земельної ділянки (продавцю) [PERSON] , а виконаний іншою особою. Зазначена обставина вказує на відсутність у [PERSON] , як власника нерухомого майна, волі на його відчуження, а тому відсутні підстави і для набуття [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно. Висновок про несправжність підпису [PERSON] у вказаному договорі купівлі-продажу земельної ділянки, випливає з висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Захаренко О. № СЕ-19/111-23/40686- ПЧ від 23.08.2023 року за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної в межах кримінального провадження № 12023100030001221 За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Належним доказом, який би міг засвідчити належність підпису особи на письмових документах, є саме висновок почеркознавчої експертизи (аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 601/2139/21, від 24 травня 2023 року у справі №567/792/22, від 19 червня 2023 року у справі № 601/1965/21 та від 21 червня 2023 року у справі № 567/874/22). Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду (стаття 1 Закону України «Про судову експертизу»). Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Надаючи оцінку даному експертному висновку суд враховує, що він підготовлений особою, яка є атестованим судовим експертом, має вищу юридичну освіту та стаж експертної роботи з 2002 року, отримала кваліфікацію експерта з правом проведення експертиз за експертною спеціальністю 1.1. «Дослідження почерку і підписів», 2.1. «Дослідження реквізитів документів». Виходячи з наведеного та враховуючи при цьому, що судового експерта Захаренко О. попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за статтями 384, 385 КК України, суд приходить до висновку про належність та допустимість цього доказу у справі. Також, судом враховується і висновок експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Куліш Л.№ СЕ-19/111-24/5795-ДД від 06.02.2024 року за результатами судової експертизи бланку серії ВРВ № 135819, на якому викладений договір купівлі-продажу земельної ділянки від 24.06.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком Олександром Борисовичем за реєстровим номером 1425, що проводилась в межах кримінального провадження № 12023100030001221, експертом встановлено, що досліджуваний бланк договору купівлі-продажу-земельної ділянки серії ВРВ № 135819 від 24.06.2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 1425, не відповідає за способами друку аналогічним бланкам документів, що знаходяться в офіційному обігу на території країни виробника - України. Так само судом приймається до уваги і висновок експерта № СЕ-19/111-25/20186-ДД від 02.05.2025 року, складений експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Моісеєнко Х. Зазначені висновки у своїй сукупності підтверджують посилання позивача в обґрунтування позову на те, що земельна ділянка вибула з її володіння внаслідок неправомірних дій інших осіб, тобто поза її волею. При цьому судом відхиляються заперечення відповідача проти висновки експерта за результатами дослідження бланку договору, оскільки відпоідач не скористався наданим йому процесуальним правом та не заявляв клопотань про проведення судової експертизи документа. Крім того, у своїх процесуальних заявах відповідач висновки почеркознавчої експертизи не оспорював. З урахуванням наведеного суд відхиляє посилання відповідача на неналежність та недопустимість як доказу висновку експерта, оформленого за результатом призначеної слідчим експертизи під час здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення. Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, він може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 71, 76), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17, вказувала, що позивач із дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, із тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є останнім набувачем земельної ділянки, між ним та позивачем відсутні договірні відносини, а майно перебуває у власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного [PERSON] , який в свою чергу придбав ділянку у [PERSON] . В той же час, наявними доказами спростовано правомірність набуття [PERSON] земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу від 24.06.2011 року. Таким чином, відповідач придбав спірну земельну ділянку в особи, яка не мала права її відчужувати. Відтак, спірне майно вибуло із власності позивача не з її волі, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для витребування цієї земельної ділянки від [PERSON] на користь позивача відповідно до положень статті 388 ЦК України. Щодо доводів відповідача, що в разі витребування ділянки йому буде завдана шкода суд зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою [див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04, § 166-168]. Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно [див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine), заява № 43768/07]. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, необхідно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування [див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18), пункт 100]. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову (стаття 338 ЦК України). Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18) зроблено висновки про те, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України). У постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». З огляду на наведене, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для витребування спірної земельної ділянки у [PERSON] , що, враховуючи обставини вказаної справи, не порушуватиме принцип пропорційного втручання у право мирного володіння майном, тому що приватний інтерес позивача у поверненні свого майна, яке вибуло з її власності поза її волею, переважатиме приватний інтерес кінцевого набувача у збереженні за нею права на спірне майно, а, при цьому, менш обтяжливого захисту та поновлення порушеного права позивача суд не вбачає. Водночас, відповідач, із володіння якого витребовується спірна земельна ділянка, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до особи, у якої було придбано це майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем достатньо обґрунтовано та наведено достатньо доказів на підтвердження її позовних вимог, в зв`язку з чим вони підлягають задоволенню в повному обсязі. Інші доводи сторони відповідача на висновки суду не впливають і підстав для відмови в задоволенні позову не дають. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 5628,09 грн. та 605,60 грн., а всього 6 233,69 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved