Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Радивилівського районного суду Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якій позивач просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість у сумі 10 000,00 доларів США. Позов обґрунтовано наступними обставинами. Позивач зазначила, що її донька [PERSON] з 30.09.2011р. перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON] . У 2018р. донька з зятем придбали для свого проживання житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS] , а також дві земельні ділянки, які розташовані поряд. Оскільки коштів у подружжя на купівлю-продаж майна не вистачало, позивач позичила їм 20\~000,00 дол. США, не встановлюючи якихось строків повернення грошей. Однак упродовж тривалого часу зять [PERSON] не повертав позичені кошти, відтак 25.06.2022р. позивач попросила його повернути позичені подружжю кошти. 25.06.2022р. [PERSON] особисто склав та надав їй боргову розписку, за змістом якої останній зобов`язався щомісяця 30 числа сплачувати їй по 5\~000 злотих до тих пір, поки не віддасть суму, яку вона позичила на купівлю будинку за адресою: [ADDRESS] , а саме 20 тис. дол. США. У зв`язку з тим, що він перебуває у шлюбі із [PERSON] , ділить заборговані гроші наполовину, а саме 20 тис. дол. заборгованості на двох, враховуючи вище викладене [PERSON] зобов`язався віддати позивачу 10 тис. дол. З часу складення боргової розписки [PERSON] так і не повернув жодних коштів, що змусило позивача звернутися за захистом свого порушеного права до суду. Ухвалою суду від 01.08.2024р. було відкрито загальне позовне провадження. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання договору позики грошових коштів недійсним. \~ \~ \~ \~Зустрічний позов обґрунтовано наступними обставинами. Представник позивача стверджує, що між сторонами договір позики не укладався, грошові кошти за цим договором передані не були. Дійсно на купівлю будинку у 2018р. теща [PERSON] давала грошові кошти, однак без будь-яких умов. Позивач визнає, що особисто написав розписку, але написав таку розписку під психологічним тиском з боку колишньої на теперішній час дружини [PERSON] . Справа в тому, що приблизно у травні 2022р. подружжя [PERSON] проживали у Республіці Польщі. Стосунки між ними різко погіршилися, хоч у них є троє малолітніх дітей. [PERSON] стала виганяти [PERSON] з житла, де вони проживали, шантажуючи тим, що вона зробить так, що він ніколи не побачить дітей. Вимагала від нього робити все так, як вона каже, в тому числі написати під її диктовку розписку від 25.06.2022р., що [PERSON] вимушений був зробити, намагаючись зберегти сім`ю. Проте [PERSON] , після того, як під психологічним примусом отримала від [PERSON] розписку від 25.06.2022р., все таки звернулася в кінці серпня 2022р. з позовом до суду про розірвання шлюбу, який рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 27.12.2022р. був розірваний. Відразу після розлучення [PERSON] стала проживати у Республіці Польщі без реєстрації шлюбу з іншим чоловіком, а [INFO] народила від нього дочку. Таким чином, саме завдяки психічному тиску з боку [PERSON] у складних життєвих обставинах, [PERSON] змушений був написати розписку від 25.06.2022р., яку використала [PERSON] для звернення до суду за первісним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, свої інтереси в суді довірила представляти адвоката Сідорова В.М. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом адвокат Сідоров В.М. підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ньому, просив суд його задовольнити в повному обсязі, оскільки вимоги позивача є законними, обґрунтованими, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити з підстав його безпідставності. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, свої інтереси в суді довірив представляти адвоката Шмайхеля А.К. Представник [PERSON] адвокат Шмайхель А.К. в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, та задовольнити зустрічний позов про визнання договору позики недійсним, посилаючись на те, що насправді договір позики укладений не був, грошові кошти за ним не передавалися, жодних умов при передачі коштів на купівлю нерухомого майна у 2018р. [PERSON] не висувалося, розписка була написана [PERSON] під психологічним тиском з метою збереження сім`ї. Вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка [PERSON] , вивчивши доводи позову та зустрічного позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини першої статті 2\~ЦПК України завданням\~цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5\~ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З доданого до матеріалів справи договору позики грошових коштів (розписка) від 25.06.2022 року, вбачається, що [PERSON] зобов`язався, щомісяця 30 числа сплачувати по 5\~000 злотих [PERSON] до тих пір поки не віддасть суму, яку вона позичила на купівлю будинку за адресою: [ADDRESS] , а саме 20 тис. дол. У зв`язку з тим, що [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON] ділим заборгованість наполовину, а саме 20 тис. дол. на двох. Враховуючи вищевказане, зобов`язується віддати 10 тис. дол. Підтверджує, що пише все з власної волі при здоровому глузді. (а.с. 10). Відповідно до свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , 30.09.2011р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб (а.с. 13). Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 27.12.2022р. шлюб був розірваний. За період шлюбу сім`я [PERSON] придбала за договорами купівлі-продажу від 03.05.2018р.: житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0.2500 га, кадастровий номер: 562588400:01:003:0051, розташовану за адресою: с. Башарівка, Рівненська область; земельну ділянку площею 0,2561 га, кадастровий номер 562588400:01:003:0052, яка розташована за адресою: Рівненська область, с. Башарівка. Житловий будинок та земельні ділянки були оформлені на [PERSON] (а.с. 14-22). З протоколу судового розгляду у справі за позовом неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , інтереси яких представляє мати [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, яка розглядається ІІІ Відділом у справах сім`ї та неповнолітніх Районного суду у м. Сьрода-Великопольська від 05.08.2024р., а саме з пояснень [PERSON] вбачається, що [PERSON] з червня 2022р. з ними не проживає. Вона перебуває у неформальних стосунках з [PERSON] , від якого народила доньку, наразі перебуває у декретній відпустці, грошей на утримання дітей в повній мірі немає, відповідач матеріально не допомагає. У них є спільний будинок в Україні, її мати взяла кредит у Польщі, дала їм ці гроші, і на ці гроші вони купили будинок в Україні, у [PERSON] є ключі від нього, і він приїжджає туди. Вона хотіла б продати цей будинок, щоб мати гроші на утримання, але [PERSON] також створює їй труднощі. В Україні розглядається справа про поділ майна, а в Польщі справа про обмеження його батьківських прав. З наданого суду звукозапису вбачається розмова між [PERSON] та [PERSON] , з якої стає зрозумілим, що [PERSON] просить [PERSON] покинути житло та дітей, бо вона не хоче більше з ним жити. [PERSON] намагається владнати сімейну кризу, не хоче покидати сім`ю та дітей. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є матір`ю [PERSON] . Син перебував у шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей. З літа 2022р. сімейні стосунки між дітьми погіршилися, [PERSON] вирішила покинути [PERSON] . Діти з 2022р. проживають у Польщі. [PERSON] їй дзвонив, в нього був поганий психологічний стан з приводу розриву стосунків. З його слів знає, що щоб мати можливість бачитися з дітьми, він був змушений написати розписку про те, що винен 10\~000,00 дол. [PERSON] , які вона давала на купівлю нерухомості у 2018 році. Свідок підтвердила той факт, що [PERSON] давала дітям гроші на купівлю нерухомості, однак про жодні умови їх надання їй невідомо, а також невідомо скільки саме надала грошей [PERSON] . Стаття 204\~ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Згідно статей 16,203,215\~ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Відповідно до положень частини першої статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76\~ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином обов`язок доведення обставин, за яких оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним, покладається саме на позивача у справі, тобто на особу, яка заперечує його дійсність. Відповідно до статті 626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Згідно зі статтею 627\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049\~ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з частиною другою статті 1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Досліджуючи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За своїми характеристиками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою і у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046,1047\~ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046,1047\~ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до положень статті 1051\~ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) викладено правовий висновок, що стаття 204\~ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У статті 629\~ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, провадження № 61-30435сво18). Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанови Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20, провадження № 61-1664св22 та від 7 серпня 2024 року справа № 369/15888/21провадження № 61-15027св23). Згідно із статтею 16 ЦК України\~визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203\~ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно зі\~статтею 231 ЦК України\~правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фі Крім того, судами не враховано, що для визнання правочину недійсним на підставі\~статті 231 ЦК України\~позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (пункт 21\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. При цьому, для визнання правочинів недійсними відповідно до вимог частини першої\~статті 231 ЦК України, позивач має довести саме факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Так, сторонами не заперечується, що у 2018р. [PERSON] було надано сім`ї [PERSON] грошові кошти на придбання нерухомого майна. Будь-яких умов надання зазначених коштів у 2018р. [PERSON] не висувалося. Вся придбана нерухомість була оформлена на [PERSON] . Влітку 2022р. в сім`ї [PERSON] почався сімейний розлад і лише після цього [PERSON] були висунуті вимоги про повернення грошових коштів. Розписка [PERSON] була написана фактично в момент розриву сімейних стосунків, який відбувся за ініціативою [PERSON] . Матеріали справи свідчать, що [PERSON] намагався примиритися задля збереження сім`ї та проживання разом із дітьми. Також, з розгляду справи вбачається, що між колишнім подружжям [PERSON] відбуваються судові процеси, зокрема, щодо стягнення аліментів на утримання дітей, обмеження [PERSON] у батьківських прав. Також суд приходить до висновку, що між колишнім подружжям [PERSON] є спір щодо спільного майна, що може призвести до його поділу в судовому порядку. Предметом спільного майна є придбані житловий будинок та земельні ділянки, на які і надавалися гроші [PERSON] у 2018р. для їх купівлі. Отже, суд приходить до висновку що поза розумним сумнівом, за оспорюваним договором позики не відбувалося фактичне передавання коштів від позикодавця до позичальника, а вчинений такий договір був зі сторони [PERSON] з метою налагодження стосунків з дружиною [PERSON] задля подальшого безперешкодного спілкування з дітьми. Крім цього, суд приходить до висновку, що вимагання написання розписки [PERSON] зі сторони [PERSON] та її доньки [PERSON] було фактично зроблено з метою подальшого використання її в процесі поділу майна подружжя щодо джерела походження грошей на придбання нерухомості. Наявними матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] була написана розписка під впливом психологічного тиску з боку як [PERSON] , так і з боку [PERSON] , про що також додатково свідчить текст розписки та зроблені в ньому орфографічні описки, а також відсутність логічного викладення тексту розписки. Так, Верховний Суд, очевидно під впливом практики ЄСПЛ і з використанням запозичених з цієї практики формулювань, робив висновки про негативні наслідки для законності судового рішення встановлення для сторони надзвичайного та заздалегідь недосяжного стандарту доказування, він також висловлювався стосовно того, який стандарт належить застосовувати. У цивільних та господарських справах Верховний Суд вказував на те, що принципу змагальності у такому судочинстві найбільшою мірою відповідає стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний [постанова Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 916/2403/18], і саме цей стандарт, як правило, має застосовуватись при розгляді господарських спорів [постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17;від 14.08.2018 у справі № 905/2382/17]. Видається, що, враховуючи близькість принципів господарського і цивільного судочинства, а також відносин, спори з яких вирішуються у судах цих юрисдикцій, цей же стандарт має переважно застосовуватись і у цивільному процесі. Цілком зрозумілим є те, що неможливо вимагати письмових доказів чи інших матеріальних доказів вчинення психологічного тиску на сторону договору, адже , вочевидь, такі події відбуваються без свідків та документування. Отже, суд приходить до висновку, про наявність підстав визнання вказаного договору позики недійсним на підставі ст.231 ЦК України внаслідок застосування психологічного тиску у вигляді залякування з боку [PERSON] , договір був вчинений проти дійсної волі [PERSON] . При цьому суд зазначає також і наступне. З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051\~ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей ,визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі №559/2587/19 (провадження№ 61-1059св22) та Постанові Верховного Суду у справі №756/9028/20 від 23.06.2023 р. Проте, очевидним є те, що правова природа оспорюваного договору не відповідає суті договору позики, крім того очевидним є те, що гроші у сумі 10\~000 дол. США [PERSON] від [PERSON] не передавалися, тобто в контексті статті 1046\~ЦК України цей договір позики не може вважатися укладеним, оскільки не відбулася реальна передача позикодавцем позичальникові грошових коштів, яка визначає момент укладення договору позики. Відповідно до частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У частині першій та пунктах 4, 5 частини третьої статті 175\~ЦПК України передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «juranovitcuria» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (damihifactum, dabotibijus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі\~№ 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21 та багатьох інших. Суд намагався уточнювати у представника позивача за зустрічним позовом щодо суперечливості позовних вимог: про недійсність правочину (тобто він укладений) з вадами вільного волевиявлення і те, що договір позики є неукладеним. Проте \~представник позивача\~за зустрічним\~позовом не\~зміг уточнити\~саме правові\~підстави позову,\~проте чітко\~і послідовно\~пояснював дійсні\~обставини справи\~та правовідносини,\~з яких\~він виходив,\~обґрунтовуючи зустрічні\~позовні вимоги - отже у відповідача та його представника за зустрічним позовом була можливість подати всі відповідні докази та аргументи з огляду на обставини позову, зазначені позивачем. Отже, такі дії суду не суперечать вимогам статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу та викладеним твердженням у рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації. Отже, з огляду на наявність первісного позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - суд враховує, що визнання оспорюваного договору недійсним буде відповідати належному способу захисту порушених прав позивача [PERSON] за зустрічним позовом. Крім того, суд враховує сталу практику Верховного Суду щодо застосування принципу процесуальної економії - адже вирішення спору між сторонами в межах заявлених позовних вимог має бути таким, що не потребує повторного чи наступного звернення до суду з новим позовом. Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності. Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача. Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні) (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 910/12832/21). Отже, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто\~забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту\~(див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову та наявність підстав для задоволення зустрічного позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved