Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-14 00:00:00

Представник Акціонерного товариства «Сенс Банк» звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.03.2023 року [PERSON] уклав з АТ «Сенс Банк» угоду про надання споживчого кредиту № 500756649. Позивач свої зобов`язання перед відповідачем, відповідно до договору, виконав у повному обсязі, надавши в розпорядження відповідача кредитні кошти. Однак відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач має заборгованість перед банком в розмірі 68323,39 грн. 26.02.2025 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було постановлено ухвалу про направлення вищезазначеної справи за територіальною підсудністю до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2025 року дану передано у провадження судді Краснокутської Н.С. 04.04.2025 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області була постановлена ухвала про залишення позовної заяви без руху та цією ж ухвалою надано строк на усунення недоліків 10 днів. 10.04.2025 року через підсистему «Електронний суд» було подано заяву про усунення недоліків, однак дану заяву працівники канцелярії зареєстрували тільки 11.04.2025 року. 15.04.2025 року Дніпровським районний судом Дніпропетровської області була постановлена ухвала про відкриття провадження та цією ж ухвалою справу призначено до судового розгляду на 12.05.2025 об 12:00 у порядку спрощеного позовного провадження. До Дніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшов відзив представника відповідача, у якому представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відзив аргументовано наступним чином, а саме: представник відповідача посилається на те, що з позовної заяви та додатків до неї не вбачається, що 20.03.2023 року відповідач начебто уклад кредитний договір № 500756648 та отримав грошові кошти у сумі 64008,08 грн, укладений кредитний договір № 500756648 не містить ані фізичного підпису відповідача, ані ЕЦП, тому позивач не підтвердив факт укладання та підписання вищезазначеного кредитного договору. Представник відповідача також посилається на те, що розрахунок заборгованості складений на іншу особу, а не на позивача, посилається на закінчення строку позовної давної за даним кредитним договором. Представник позивача посилається на шахрайські дії банку стосовно відповідача. Стосовно ідентифікації представник відповідача посилається на те, щ електронний підпис відповідача та номер його ідентифікатору в оферті відсутній, довідка про ідентифікацію клієнта не містить ні дати такої ідентифікації на дати складання, таким чином, вказані обставини на переконання відповідача та його представника не можуть жодним чином факт укладання договору між сторонами. У зв`язку з вищеперерахованим представник відповідача з посиланням на вищезазначені аргументи просить відмовити у задоволені позову у повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У позовній заяві міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. [PERSON] в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином. У судове засідання з`явився представник відповідача - адвокат Крутовських С.В., який представляє інтереси [PERSON] . Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, надав суду пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Пояснив, що [PERSON] ніколи не був клієнтом АТ «Сенс Банк», колись в 2014 року він був клієнтом "Альфа Банк", однак більше ніж п`ять років взагалі не використовує картки цього банку і нікому своїх даних не давав, більш того ніколи не здійснював жодних ідентифікацій за допомогою свого телефону та не отримував і не підтверджував жодних смс повідомлень, ні яких кредитних договорів не підписував ні яким чином - ні особисто, ні ЕЦП, клієнтом «Сенс Банку» не являється. Крім того, пояснив, що позивачем було надіслано відповідачу позовну заяву з додатками, де розрахунок заборгованості взагалі складений на іншу особу. Додав, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, щодо отримання хоч якихось грошових коштів відповідачем, ні в одному документі немає підпису ні фізичного ні електронного [PERSON] , а з меморіального ордеру взагалі вбачається, що і відправником і отримувачем коштів є АТ «Сенс Банк». З приводу цієї ситуації вони взагалі зверталися до органів Національної поліції України щодо можливих неправомірних дій посадових осіб АТ «Сенс Банк», однак отримали відповідь, що в даному випадку вбачаються ознаки цивільно-правових відносити,а тому було рекомендовано звернутися до суду. Просив суд відмовити в задоволені позовних вимог. Стаття 263\~ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно із статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав. Суд установив такі факти та їх правовідносини. В матеріалах справи міститься Оферта на укладання угоди про надання споживчого кредиту №500756649 від 20.03.2023 року, відповідно до якої [PERSON] пропонує АТ «Сенс Банк» укласти угоду про надання споживчого кредиту. Підставою для угоди є Договір про банківське обслуговування фізичних осіб АТ «Сенс Банк», що укладений між банком і клієнтом. Відповідно до умов споживчого кредиту, зазначених в Оферті, тип кредиту - «Кредит готівкою», сума кредиту 64008,08 грн, процентна ставка 4,99%, тип ставки фіксована. Процентна ставка не може бути змінена Банком в односторонньому порядку і може бути змінена лише шляхом укладання додаткового договору до Угоди. Строк кредиту 120 місяців. Згідно із п. 3 Оферти, кредит надається позичальникові для повернення заборгованості за кредитними договорами № 630090507 від 2014-02-08. Розмір 37418,91 грн, спосіб видачі - переказ коштів на рахунок № [NUMBER] , відкритий в АТ «Сенс Банк», № [NUMBER] від 2014-09-20. Розмір 26589,17 грн, спосіб видачі - переказ коштів на рахунок № [NUMBER] , відкритий в АТ «Сенс Банк». (Тобто кредит надається для погашання заборгованості по двом кредитним договорам 2014 року, які до матеріалів справи не долучені). У матеріалах справи також міститься Акцепт пропозиції на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500756649 від 20.03.2023 року, відповідно до якої АТ «Сенс Банк» приймає пропозицію [PERSON] на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500756649 від 20.03.2023 року на умовах зазначених в Оферті. Також в матеріалах справи міститься Паспорт споживчого кредиту. Згідно із основних умов кредитування з урахуванням побажань споживача, вказано, що тип кредиту - споживчий кредит, мета отримання кредиту - на споживчі цілі, сума кредиту 64008,08 грн, спосіб та строк надання кредиту - безготівковий, строк кредитування 120місяців. Крім того, позивачем АТ «Сенс Банк» до матеріалів справи додано Виписку по особовим рахункам, копію меморіального ордеру від 26.12.2024 року № 639157 та Довідку про ідентифікацію, зазначені документи не містять ідентифікацію осіб які їх склали, також не містить підписів і печаток Банку. Частиною першою статті 8\~Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип Верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується Верховенством права (частина перша\~статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15\~ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Статтею 11\~ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1\~ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч.1\~ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ч. 2\~ст. 628 ЦК України\~передбачено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). У частині першій\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк зобов`язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити відсотки. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із частиною першою\~статті 651 ЦК України\~зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~ст. 634 ЦК України, вбачається, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, в цьому випадку АТ «Сенс Банк». Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно із\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже відповідно до Договору АТ "Сенс Банк" зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах встановлених договором, а клієнт зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах передбачених в Договорі. У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Положеннями\~статті 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України\~передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652\~ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі\~Цивільного кодексу України, може мати електронну форму та укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. За змістом ч. 1, 2 ст.\~6\~Закону України\~«Про електронні\~документи та\~електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки відповідно до частини першої статті 12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Також визнано, що електронний цифровий підпис є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом на документах та паперових носіях, крім того підтвердив, що всі наступні правочини (у тому числі підписання договорів, угод, листів, повідомлень) можуть вчинятися мною та/або банком з використанням електронного цифрового підпису. Усе листування щодо цього договору просив здійснювати через мобільний додаток або через інші дистанційні канали, відповідно до умов договору. В матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] було направлено одноразовий ідентифікатор, також відсутні підтвердження на який саме номер такий одноразовий ідентифікатор було направлено. Крім того, в матеріалах справи відсутнє підтвердження генерації підпису [PERSON] реалізованому в будь-якому дистанційному засобі комунікації. Під час розгляду справи встановлено, що Оферта та Акцепт на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500756649 від 20.03.2023 та Паспорт споживчого кредиту не містять ні власноручного підпису [PERSON] ні електронного цифрового підпису із зазначенням одноразового ідентифікатора. В Оферті зазначено, що кредит надається для повернення заборгованості за кредитними договорами №630090507 від 08.02.2014 року та №630202995 від 20.09.2014 року, однак зазначені договори в матеріалах справи відсутні. Дослідженні в судовому засіданні виписка по особовим рахункам не доводить, що саме відповідач користувалася кредитною картою. Також, долучений до матеріалів справи розрахунок заборгованості не є належним доказом на підтвердження, що вказана заборгованість виникла з вини відповідача. Крім того, суд констатує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження виготовлення та направлення відповідачу кредитної карти , що свідчить про відсутність доказів про отримання відповідачем кредитних коштів. Отже, ураховуючи викладене вище, суд вважає, що не доведено позивачем, що кредитний Договір був підписаний саме відповідачем [PERSON] за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, або будь-якого іншого електронно-цифрового підпису. Оскільки відсутні належні та допустимі докази введення одноразового ідентифікатора саме відповідачем [PERSON] . Також суд критично ставиться до наявної в матеріалах справи Довідки про ідентифікацію, відповідно до якої клієнт [PERSON] ідентифікований в АТ «Сенс Банк». Оскільки така довідка не містить прізвища та підпису уповноваженої особи, якої було зроблено ідентифікацію. Крім того, на довідці відсутня печатка Банківської установи так і підпис посадової особи. До того ж матеріали справи не містять первинних бухгалтерських документів, оформлені відповідно до Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність», з яких можливо було б встановити дійсність переказу коштів від АТ «Сенс Банк» саме [PERSON] . Крім того\~доданий позивачем\~до матеріалів\~справи меморіальний\~ордер № 639157 від 26.12.2024 року, взагалі не можна вважати належним доказом, оскільки відсутнє прізвище касира (бухгалтера). Зокрема суд зауважує, що це розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій зі списання коштів з рахунку платника внутрішньобанківських операцій відповідно до нормативно-правових актів НБУ, а тому повинен бути належним чином оформлений. При цьому суд звертає увагу, що згідно з умовами визначеними в Паспорті споживчого кредиту, спосіб надання кредиту - безготівковий. Натомість згідно з умов Оферти/ та Акцепту визначено тип кредиту - «Кредит готівкою». Однак інших доказів надання відповідачу кредиту в готівковій або безготівковій формі, крім меморіального ордеру, матеріали справи не містять. Також суд зазначає, що Досудова вимога на ім`я [PERSON] була відправлена представником банку Шевчук Н.М., який діє в інтересах АТ «Сенс Банк». Однак доказів надання повноважень йому направляти досудові вимоги клієнтам, матеріали справи не містять. Отже доказами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно норм ст.\~9\~Закону України\~«Про бухгалтерський\~облік та\~фінансову звітність» та Постанови НБУ\~«Про затвердження\~Положення про\~організацію бухгалтерського\~обліку та\~звітності в\~банках України»\~від 04.07.2018\~№ 75 (зі змінами), оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Емітенти зобов`язані в порядку та строки, установлені договором, надавати власникам рахунків виписки про рух коштів на їх рахунках за операціями, що виконані користувачами електронних платіжних засобів. Форма виписки повинна включати всі обов`язкові реквізити, передбачені нормативно-правовим актом Національного банку з питань організації операційної діяльності в банках України. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Отже суд вважає, що в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Конституції України. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов`язком позивача, який не довів суду належними та допустимими доказами її розмір та дійсність переказу відповідачу кредитних коштів. Відповідно до статті 42\~Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Положення Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 № 39/248, наголошує: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Враховуючи, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження укладення кредитного договору між позивачем та відповідачем , а також не надано доказів про надання позивачу кредитних коштів, суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 1,2 стаття 141\~ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed