Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

До Дунаєвецького районного суду Хмельницької області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВИЙ КОЛЕКТОР» (далі позивач) до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 19.04.2021 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 0678-3706, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 12 000 грн. строком на 99 календарних днів за процентною ставкою 2,5% від непогашеної суми кредиту за кожен день користування кредитом. 26.12.2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» було укладено договір факторингу № УКФ-261224-2, відповідно до умов якого ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» передає (відступає), а ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами. На виконання умов зазначеного договору укладено реєстр № 1, згідно з яким відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором № 0678-3706 від 19.04.2021 року на залишок основної суми кредиту, відсотків, нарахованих за користування кредитом, та інших, передбачених договором платежів. Позивачем на адресу відповідача направлено повідомлення про відступлення права вимоги за договором факторингу, а також вимога про сплату заборгованості від 26.12.2024 року. Відповідач свої договірні зобов`язання не виконує, у зв`язку з чим станом на дату подання позову заборгованість складає 36 000 грн. На підставі викладеного, представник позивача просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 0678-3706 від 19.04.2021 року у розмірі 36 000 грн. та судові витрати у вигляді судового збору у сумі 2 422,40 грн. Ухвалою від 05.05.2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у цій справі, ухвалив проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач належним чином повідомлявся про відкриття провадження у справі шляхом надсилання копії відповідної ухвали. Відповідач [PERSON] надіслав до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти заявлених позовних вимог, мотивуючи тим, що позивачем не надано доказів на їх підтвердження; факт укладення кредитного договору не підтверджено належними документами, оскільки ні кредитний договір, ні додатки до нього не містять реквізитів платіжної картки, на яку слід перераховувати кредитні кошти на користь відповідача; долучена позивачем довідка не підтверджена первинними документами та сама по собі не є первинним документом, який підтверджує перерахування та отримання кредитних коштів; позивачем не долучено доказів здійснення фінансування (оплати) на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» за відступлене право вимоги до відповідача відповідно до Реєстру боржників № 1 від 26.12.2024 року; позивачем не надано доказів на право здійснення факторингу; позивачем не долучено жодного належного та допустимого розрахункового документа на доказ перерахування від ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» на користь відповідача кредитних коштів. Також 28.05.2025 року до суду надійшло клопотання відповідача про витребування оригіналів письмових доказів, оскільки останній позов не визнає та ставить під сумнів відповідність долучених ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» до позовної заяви копій документів їх оригіналам. Ухвалою суду від 03.06.2025 року у задоволенні клопотання відповідача про витребування оригіналів письмових доказів відмовлено. Представник позивача ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» у судове засідання не з`явився, у прохальній частині позову просив суд розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі розгляду справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання його сторонами. Відповідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до вимог договору та вимог закону. Судом встановлено, що 19.04.2021 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 0678-3706, відповідно до умов якого позичальнику, на умовах строковості, платності і поворотності, було надано кредит у розмірі 12 000 грн., строком на 99 календарних днів з дати отримання за процентною ставкою 2,5% від непогашеної суми кредиту за кожен день користування кредитом. 26.12.2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» було укладено договір факторингу № УКФ-261224-2, відповідно до умов якого ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» передає (відступає), а ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та передає первісному кредитору під відступлення права вимоги грошові кошти за плату у порядку та строки встановлені цим договором. Представник позивача зазначає, що відповідно до реєстру № 1 до договору факторингу № УКФ-261224-2 від 26.12.2024 року ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 0678-3706 від 19.04.2021 року. Позивачем на адресу відповідача направлено повідомлення про відступлення права вимоги за Договором факторингу № УКФ-261224-2 від 26.12.2024 року, а також вимогу про сплату заборгованості від 26.12.2024 року, що підтверджується наданими доказами відправлення. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями п. 2.1. договору факторингу № УКФ-261224-2 від 26.12.2024 року передбачено, що первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та передає первісному кредитору під відступлення права вимоги грошові кошти за плату у порядку та строки встановлені цим договором. Отже, згідно з умовами договору факторингу № УКФ-261224-2 від 26.12.2024 року, права вимоги за кредитним договором можуть перейти до нового кредитора лише після передачі ним грошових коштів первісному кредитору. Оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права "nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet", який означає, що "ніхто не може передати більше прав, ніж має сам". Належними та допустимими доказами відступлення права вимоги є докази, які підтверджують належність виконання правонаступником своїх фінансових зобов`язань за договором відступлення прав вимоги, у зв`язку з чим перехід прав та обов`язків до правонаступника можуть підтверджувати відповідні первинні документи щодо повної оплати відступлення права вимоги (подібний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі № 910/16109/14). Проте, доказів, які б підтверджували надання ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» попередньому кредитору ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» грошових коштів за передачу права вимоги згідно з договором факторингу № УКФ-261224-2 від 26.12.2024 року представником позивача суду не надано. Вказані обставини свідчать про те, що позивачем не доведено факт переходу до нього прав вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 0678-3706 від 19.04.2021 року від первісного кредитора ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС». Верховний Суд у постанові від 03.11.2021 року (справа № 301/2368/14-ц) зазначив, що вирішуючи питання про перехід до нового кредитора права грошової вимоги слід звернути увагу на наявність доказів на підтвердження обставин здійснення повної оплати за кожним договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором. На необхідність перевірки факту перерахування коштів на виконання умов договору про відступлення права вимоги також посилався Верховний Суд у постанові від 29.09.2021 року в справі № 2-879/11 (провадження 61-10005ск21) з огляду на умови такого договору, зокрема щодо набуття новим кредитором права вимоги до боржника після здійснення оплати за вказаним договором. Верховний Суд у постанові від 02.11.2021 у справі № 905/306/17 посилався на те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 143/1269/17 (провадження № 61-5383св22) та від 26.01.2022 року у справі № 637/590/16-ц (провадження № 61-15865св21). Крім того, як відзначив у постанові № 916/2286/16 від 17.01.2020 року Верховний Суд, відсутність доказів на підтвердження повної оплати за договором факторингу є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволені заяви про стягнення заборгованості. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13.05.2020 року, справа № 219/1704/17, провадження № 61-1211св19. Відповідно до частини четвертої ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» видами фінансових послуг є, зокрема, факторинг. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 29 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» фінансова компанія - це фінансова установа, яка на підставі відповідної ліцензії має право здійснювати діяльність з надання однієї або декількох з таких видів фінансових послуг, зокрема, факторинг. Позивачем не долучено доказів на право здійснення факторингу. З матеріалів справи не вбачається наявності у позивача відповідної ліцензії на здійснення факторингової діяльності. Окрім того, у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року по справі № 161/16891/15-ц вказано, що банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Проте в матеріалах справи також відсутні первинні бухгалтерські документи на підтвердження перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача у розмірі 12 000 грн. Надана довідка про перерахування суми кредиту № 0678-3706 від 19.04.2021р. не є випискою за картковим рахунком, не підтверджує виконання банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення позивача. Суд виходить із того, що за певних умов обставини щодо перерахування коштів можуть підтверджуватись і іншими доказами, проте такі докази мають оцінюватись судом у взаємозв`язку із іншими доказами та в сукупності з іншими обставинами справи. У цій справі відповідач категорично заперечує отримання суми кредиту від первісного кредитора. Суд також враховує те, що як зазначалось вище, позивач належним чином не спростовує доводи відповідача щодо факту та обсягу отриманих від первісного кредитора прав вимоги до відповідача. Суд також враховує, що висновок щодо оцінки односторонніх документів банку наведений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 та в Постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року у справі № 6-16цс15, Так, довідка банку є первинним документом у розумінні статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції станом на 19.04.2021 року) як господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Однак за визначеннями, які вміщені у ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжна операція передбачає рух коштів або ініціює переказ шляхом подання або формування документа на переказ готівки разом із відповідною сумою коштів, або ініціює переказ коштів використовуючи електронний або паперовий документ. Документ на переказ може бути паперовим або електронним, але мова йде про розрахунковий документ. Таким чином, суд приходить до висновку, що долучена позивачем довідка не підтверджена первинними документами та сама по собі не може свідчити про факт отримання відповідачем кредитних коштів. Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, приймаючи до уваги те, що із наданих позивачем доказів не вбачається набуття ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» прав вимоги по відношенню до [PERSON] , суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог було відмовлено, судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 422,40 грн. слід покласти на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed