Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

І. Позиції учасників справи Аргументи позивачки 27 вересня 2024 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «АРТ БАРВИ» (далі також - Товариство) про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов`язання вчинити дії, стягнення заробітної плати. Позов обґрунтований тим, що: - з 01 серпня 2002 року [PERSON] працювала у Товаристві (до зміни назви - Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЛАСГЕ») на посаді перукаря за адресою: [ADDRESS] ; - у трудових відносинах з Товариством [PERSON] перебувала до 31 грудня 2023 року, оскільки Товариство не продовжило строк; оренди приміщення; - [PERSON] написала заяву на звільнення за угодою сторін, проте звільнення і розрахунки Товариство з нею не провело; - свою трудову книжку [PERSON] вона отримали від колеги, яка випадково знайшла її в робочій шафі для інструментів 27 січня 2024 року; - у трудовій книжці останнім на той час був запис про звільнення [PERSON] за власним бажанням від 31 липня 2008 року, що не відповідає дійсності; заяв про звільнення з роботи до січня 2024 року [PERSON] не писала; - Товариство не виплачувало [PERSON] заробітну плату; - 26 липня 2024 року [PERSON] подала Товариству заяву про звільнення з роботи 05 серпня 2024 року, яку Товариство проігнорувало. У зв`язку з наведеним просила: - установити факт її перебування у трудових відносинах з Товариством з 01.08.2008 по 05.08.2024; - зобов`язати Товариство оформити з нею трудові відносини з поданням податкової звітності до податкових органів, органів Пенсійного фонду України; - стягнути з Товариства заборгованість з невиплаченої заробітної плати в сумі 525 189,00 гривень. У судовому засіданні позивачка та її представника, адвокатка Грибова І.В., позовні вимоги підтримали, проти заочного розгляду справи не заперечили. Зокрема, позивачка підтвердила, що працювала перукарем у Товаристві з 01 серпня 2002 року до 31 грудня 2023 року. При прийнятті на роботу вона подала відповідну заяву і надала Товариству свій паспорт і трудову книжку, куди був внесений відповідний запис. Працювала позмінно, по парних числах місяця з 9-00 до 20-00. Навіть коли клієнтів не було перебувала на робочому місці. За працю отримувала заробітну плату в розмірі 35% від ціни перукарської послуги. Заробітну плату отримувала під розпис, як правило, після кожної зміни. З 01 січня 2024 року строк оренди приміщення закінчився, тому вона звернулася до Товариства з вимогою належними чином оформити її звільнення та віддати їй трудову книжку. Товариство вказані вимоги не виконало. 29 грудня 2023 отримала повідомлення від директор Товариства Соловйової А.А. з фотознімком її трудової книжки, в якій був наявний запис про прийняття на роботу 01.08.2002. 27 січня 2024 року колишня колега, [PERSON] , у своїй шафі для інструментів знайшла її трудову книжку із записом про звільнення від 31.07.2008. Відтоді керівництво Товариства на зв`язок з нею не виходило. Заборгованість із заробітної плати розрахована з огляду на її мінімальний розмір у відповідні періоди. Аргументи відповідача Представник Товариства в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву Товариство не подало. ІІ. Процесуальні дії суду 18 жовтня 2024 року суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху з підстав несплати позивачкою судового збору. 05 листопада 2024 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, у якій визначив проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначив судове засідання на 26 листопада 2024 року. У зв`язку з неявкою представника відповідача, судове засідання, призначене на 26 листопада 2024 року, суд відклав на 14 січня 2025 року. До позовної заяви [PERSON] долучила клопотання про витребування у Товариства журналу обліку трудових книжок працівників та копій її заяв про прийом на роботу і звільнення за період з 2002 по 2020 роки. Окрім того, до позовної заяви [PERSON] долучила клопотання про виклик та допит у судовому засіданні свідків. 14 січня 2025 року суд постановив ухвалу, якою зазначені заяви з процесуальних питань задовольнив, відклав судове засідання на 27 лютого 2025 року. На підставі заяви позивачки судове засідання, призначене на 27 лютого 2025 року, суд відклав на 08 квітня 2025 року. У зв`язку з перебуванням судді на навчанні судове засідання, призначене на 08 квітня 2025 року, суд відклав на 22 травня 2025 року. У зв`язку із закінченням процесуального часу суд оголосив перерву в судовому засіданні до 26 червня 2025 року. Відповідно до ч. 1 ст. 244 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) для проголошення рішення суд призначив судове засідання на 07 липня 2025 року. У судове засідання, призначене на 07 липня 2025 року, учасники справи не з`явилися,про дату, час і місце його проведення були повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на те, що відповідач відзив на позовну заяву не подав, у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, з урахуванням думки позивачки та її представника, які проти ухвалення заочного рішення не заперечили, суд без оформлення окремого ухвалив провести заочний розгляд справи. ІІІ. Обставини, які встановив суд Відповідно до трудової книжки серії [NUMBER] , виданої Київським заводом «Кристал» 10.08.1982, [PERSON] : - 01 серпня 2002 року прийнята на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛАСГЕ» на посаду перукаря (наказ № 17 від 01.08.2002, запис у трудовій книжці № 11); - 31 липня 2008 року звільнена за власним бажанням згідно зі ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) (наказ № 17-к від 15.07.2008, запис у трудовій книжці № 12) (а.с. 37-38). Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва 09.11.2024, шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірваний 09.11.204, про що зроблено актовий запис № 1061; прізвище громадянки після розірвання шлюбу - [PERSON] (а.с. 42). Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходи, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору від 13.09.2024 № 1750/2656-24-07057 [PERSON] отримувала дохід у Товаристві за такі періоди: - з 4 кварталу 2002 року по 3 квартал 2008 року (код доходу: дохід за основним місцем роботи/заробітна плата; дата прийому на роботу: 01.08.2002; дата звільнення з роботи не зазначена); - з 2 кварталу 2019 року по 2 квартал 2020 року (код доходу: заробітна плата; дата прийому на роботу: 12.06.2019; дата звільнення з роботи не зазначена); За періоди з 4 кварталу 2008 року до 1 кварталу 2019 року та з 3 кварталу 2020 року до 2 кварталу 2024 року інформація про доходи відсутня (а.с. 27-29). Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 23.09.2024 за періоди з серпня 2002 року до липня 2008 року та з липня 2019 року до липня 2020 року страхувальниками [PERSON] були Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛАСГЕ» (код ЄДРПОУ 24939153) та Товариство з обмеженою відповідальністю «АРТ БАРВИ» (код ЄДРПОУ 24939153) (а.с. 30-31). Відповідно до відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб, сформованих засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України 23.08.2024, [PERSON] за звітними відомостями, поданими роботодавцем: - 01 серпня 2002 року прийнята на роботу на посаду перукаря у Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛАСГЕ» (основне місце роботи); 31 серпня 2002 року звільнена з роботи; - 01 жовтня 2002 прийнята на роботу у Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛАСГЕ» (основне місце роботи); 31 грудня 2003 року звільнена з роботи; - 01 січня 2004 прийнята на роботу у Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛАСГЕ» (за сумісництвом); 31 грудня 2004 року звільнена з роботи; - 01 січня 2005 прийнята на роботу у Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛАСГЕ» (основне місце роботи); 31 липня 2008 року звільнена з роботи. За сканованими документами [PERSON] : - 01 серпня 2002 року прийнята на роботу на посаду перукаря у Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛАСГЕ» (основне місце роботи); 31 липня 2008 року звільнена з роботи за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) (а.с. 32-33). Відповідно до роздруківки листування в месенджері Viber (а.с. 41) наявне таке повідомлення з абонентом « [PERSON] »: 29.12.2023 «[PERSON]»: фотографія трудової книжки серії [NUMBER] ; останній запис № 10 (зміст нерозбірливо); під записом № 10, нижче, в графі відомості про роботу вказано: «ТОВ «ЛАСГЕ» прийнята на посаду перукаря»; номер запису, дата і підстава прийняття на роботу не вказані; час відправлення повідомлення 6:47. Відповідно до роздруківки листування в месенджері Viber (а.с. 46) наявне таке повідомлення з абонентом « [PERSON] »: 27.01.2024 « [PERSON] »: фотографія трудової книжки серії [NUMBER] , в якій наявні такі записи: - запис № 11: 01 серпня 2002 року прийнята на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛАСГЕ» на посаду перукаря (наказ № 17 від 01.08.2002); - запис № 12: 31 липня 2008 року звільнена за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України (наказ № 17-к від 15.07.2008). Відповідно до листа Центрального міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці № Ц/1/339-ЦА-24 від 13.02.2024 управління надіслало запит до Товариства з роз`ясненнями норм чинного законодавства про працю та вимогою щодо усунення можливих порушень трудового законодавства щодо [PERSON] (а.с. 17-20). Відповідно до листа Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві № 125/54/05-24 за результатом звернення [PERSON] рекомендовано звернутися до Святошинського районного суду міста Києва з позовною заявою в порядку цивільного судочинства (а.с. 26). 26 липня 2024 року [PERSON] направила на адресу Товариства, Соловйової А.А. , [PERSON] заяви про звільнення з посади перукаря за власним бажанням з 05 серпня 2024 року та вимогами направити до податкової служби інформацію про звільнення та внести відповідні записи у трудову книжку (а.с. 48-56). Допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] є його сусідкою, вони знайомі з 1992 року. З 2002 року [PERSON] працювала у перукарем у салоні краси за адресою: [ADDRESS] , він є її постійним клієнтом. За цей час неодноразово відвідував перукарню, де його підстригала позивачка. У салоні було два робочих місця. Свідок, [PERSON] , пояснила, що є колишньою колегою [PERSON] ; з травня 2006 року до листопада 2015 року працювала у Товаристві на посаді перукаря. На момент початку роботи позивачка вже працювала в Товаристві. Вони часто комунікували, адже приймали один в одного зміну; позивачка працювала по парних числах, вона - по непраних. Свідок, [PERSON] , у судовому засіданні повідомила, що працювала в Товаристві з 2012 року. Салон краси мав назву « Вікторія ». Трудові відносини офіційно не оформляла; керівництво їй відмовило через оформлені трудові відносини з позивачкою. До 2017 року працювала разом з позивачкою по парних числах, з 2017 року працює по непарних. Після зміни орендаря продовжує працювати перукарем в цьому ж приміщенні. Свідок, [PERSON] , пояснила, що працює майстром манікюру в салоні «Вікторія» на Доброхотова , 24 з 2014 року. Коли вона прийшла на роботу, позивачка працювала вже тривалий час там. Працювала разом з позивачкою по парних числах з 10-00 до 20-00. Підтвердила, що в січні 2024 року у своїй шафі для інструментів знайшла трудову книжку позивачки із записом про звільнення від 31.07.2008, після чого відразу сфотографувала її та відправила позивачці у месенджері Viber. ІV. Мотиви суду Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 ЦПК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду від 04 вересня 2024 року в справі № 756/1384/20). Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. При цьому для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки та врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. На це вказує Верховний Суд у постановах від 16 травня 2018 року, у справі № 449/1154/14 від 10 квітня 2019 року, у справі № 337/474/14-ц від 11 листопада 2019 року, у справі № 947/37261/21 від 20 серпня 2024 року. Принцип добросовісності учасників правових відносин лежить в основі доктрини «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується на Римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Зазначена доктрина закріплена і у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права (Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of reference (DCFR), згідно з якою поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Статтею 43 Конституції України установлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За приписами статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Отже, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Відповідно до положень статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітні м; при укладенні трудового договору з фізичною особою; при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу; при укладенні трудового договору з нефіксованим робочим часом; при укладенні трудового договору з домашнім працівником; в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності 02 січня 2015 року, виключено частину четверту статті 24 КЗпП України, відповідно до якої трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. При цьому, суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема, виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов. Установлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу. Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 462/7621/15-ц, від 13 квітня 2020 року у справі № 344/2293/19, від 24 листопада 2021 року у справі № 361/3422/19, від 05 березня 2025 року у справі № 463/10998/23. У постанові від 09 червня 2021 року в справі № 420/2174/19 Верховний Суд виснував, що основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій. Згідно із ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічна дефініція закріплена в частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995. Тлумачення зазначених норм свідчить, що заробітна плата виплачується працівникові не за факт перебування у трудових відносинах, а за виконану роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду (частина 10 статті 84 ЦПК України). Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. V. Оцінка і висновки суду У справі, що розглядається, [PERSON] звернулася до суду з вимогами встановити факт її перебування у трудових відносинах з Товариством з 01.08.2008 по 05.08.2024, зобов`язати Товариство оформити трудові відносини, стягнути з Товариства заборгованість із заробітної плати. На підтвердження факту перебування у трудових відносинах з Товариством позивачка надала, серед іншого, відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходи, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб. У ході розгляду справи суд установив, що позивачка працювала у Товаристві з 01 серпня 2002 року, що підтверджується вказаними письмовими доказами і трудовою книжкою. За даними трудової книжки позивачки звільнена з посади за власним бажання 31 липня 2008 року. Однак інформація що міститься у поданих позивачкою доказах суперечить записам у трудовій книжці. Зокрема, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходи, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору позивачці нараховувалася заробітна плата з 4 кварталу 2002 року по 3 квартал 2008 року та з 2 кварталу 2019 року по 2 квартал 2020 року. У відомостях про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб записи за звітними відомостями, поданими роботодавцем не збігаються із записами за сканованими документами. Суд також ураховує, що для підтвердження перебування у трудових відносинах з Товариством позивачка просила витребувати журнал обліку трудових книжок працівників та копій заяв [PERSON] про прийом на роботу і звільнення за період з 2002 по 2020 роки. Зазначене клопотання суд задовольнив, про що зазначив в ухвалі від 14 січня 2025 року. Проте вказану ухвалу Товариство не виконало, жодних документів суду не надало. З огляду на викладене, суд застосовує ч. 10 ст. 84 ЦПК України і визнає встановленою обставину, що за період з 2002 по 2020 року [PERSON] заяв про звільнення не писала. Окрім того, суд приймає як докази скріншоти листування у месенджері Viber, які датовані 29.12.2023 і 27.01.2024. На скріншоті від 29.12.2023 запис про звільнення позивачки відсутній, а запис про прийняття на роботу вчинений з порушенням вимог законодавства (не зазначені дата і підстава прийняття на роботу). На скріншоті від 27.01.2024 наявний запис про звільнення позивачки за власним бажанням, а також дати і підстави прийняття на роботу і звільнення з роботи. Сукупність наведених обставин свідчить про очевидну недобросовісність Товариства з питань оформлення трудових відносин з позивачкою та порушення Товариством права позивачки на працю. Суд бере до уваги показання свідків, які є логічними, послідовними та узгоджуються з твердженнями позивачки і наданими нею доказами. Отже, подані [PERSON] докази і показання свідків з достатнім ступенем переконливості підтверджують, що вона виконувала в Товаристві трудову функцію, підпорядковувалася правилам внутрішнього трудового розпорядку, отримувала винагороду за виконану роботу. Представник Товариства у судове засідання не з`явився, не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, не подав відзиву на позов та не навів суду будь-яких аргументів, якщо у нього такі існували, що спростовують доводи позивачки і надані нею докази в обґрунтування позовних вимог. Водночас суд критично оцінює твердження позивачки про її перебування у трудових відносинах з Товариством до 05 серпня 2024 року. У позовній заяві [PERSON] зазначила, що припинила працювати в Товаристві 31 грудня 2023 року, коли закінчився строк оренди приміщення по вулиці Доброхотова Академіка, 24 . Також у позові [PERSON] вказала, що в січні 2024 року написала заяву про звільнення з роботи з вимогами провести розрахунок та видати трудову книжку. За таких обставин, суд констатує, що вимога встановити факт перебування у трудових відносинах з Товариством по 05 серпня 2024 року не відповідає попереднім твердженням позивачки та суперечить засаді добросовісності. З огляду на викладене, суд визнає доведеним факт перебування [PERSON] у трудових відносинах з Товариством з 01 серпня 2008 року до 31 грудня 2023 року і задовольняє вказану вимогу частково. Вимога про зобов`язання Товариства оформити трудові відносини з позивачкою з поданням відповідної звітності до податкових органів, Пенсійного фонду України є похідною від вимоги про встановлення факту перебування у трудових відносинах. Оскільки цю вимогу суд визнав частково обґрунтованою, вимогу про зобов`язання оформити трудові відносини належить задовольнити. Щодо вимоги про стягнення заробітної плати суд зауважує, що під час судового розгляду [PERSON] підтвердила отримання винагороди за працю під час роботи у Товаристві. Цю обставину підтвердили і свідки, допитані в судовому засіданні. Наведене свідчить, що вимога про стягнення заробітної плати, за умови визнання позивачкою факту отримання винагороди за працю, не відповідає її попередній поведінці, не узгоджується з принципом добросовісності, а тому задоволенню не підлягає. З огляду на викладене, суд задовольняє позов частково. VІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачка при поданні позову сплатила судовий збір за вимоги про встановлення факту перебування у трудових відносинах та зобов`язання оформити трудові відносини у сумі 2 422,40 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» № 0.0.3984140120.1 від 04.11.2024 (а.с. 63а). Доказів понесення інших судових витрат сторони у справі не надали. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення зазначених вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Окрім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільнені позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Отже, за пред`явлену вимогу про стягнення заробітної плати позивачка звільнена від сплати судового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», яка є чинною на час ухвалення рішення суду, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимоги про стягнення заробітної плати, судовий збір стягненню з відповідача на користь держави не підлягає. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial