Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, просить визнати недійсним договір дарування права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом від 11.01.2000, посвідченого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко А.М. (реєстр № 23), повернувши сторони в первісний стан. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.12.19 [PERSON] є власницею сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0249071, що знаходиться в селі Оріховому у володінні КСП «Рассвєт» Солонянського району Дніпропетровської області розміром 6,98 в умовних кадастрових гектарах. Вказане свідоцтво 27 грудня 1999 року було зареєстровано в Солонянській районній державній адміністрації, про що зроблений відповідний запис на сертифікаті. Позивач посилається на те, що вона увесь цей час усвідомлювала, що має право на земельну ділянку, яку мені залишила у спадщину її бабуся. Вона не мала наміру її відчужувати, тим більше, що з 2001 року державою було накладено мораторій на розпорядження земельними ділянками товарного сільськогосподарського призначення. Позивач зазначає, що як їй стало відомо у листопаді 2022 року, від її імені було укладено договір дарування права на земельну частку (пай), посвідчене вказаним сертифікатом. Обдарованою стала відповідач [PERSON] (її рідна сестра) на підставі договору дарування від 11 січня 2000 року (тобто через місяць після отримання нею свідоцтва про право на земельну частку). Вказаний договір було посвідчено відповідачем нотаріусом Супруненко А.М., яка на той момент працювала державним нотаріусом, а зараз здійснює діяльність приватного нотаріуса. Позивач стверджує, що вона не укладала вказаного договору, вона не відвідувала нотаріуса в той день і не давала свою згоду на дарування права на земельну частку відповідачу. Той факт, що вона не підписувала спірний договір, підтверджується висновком експерта №\~CE-19/104-23/16182-ПЧ від 09.05.2023, під час досудового розслідування кримінального провадження № 12022046570000218 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.358 КК України. Позивач вказує, що з урахуванням того, що вона не була присутня при складанні та підписанні спірного договору дарування, не виявляла свою волю на дарування свого права, і не підписувала цього договору дарування, такий договір повинен бути визнаний судом недійсним. Позивач також зазначає, що про існування договору вона дізналась з листа Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області № 1410/01-17 від 07.11.2022, яким їй було надано примірник договору, адже у зв`язку з тим, що вона не була присутня при укладанні спірного договору, вона не мала на руках другого примірника договору дарування. Адвокат Снігур А.С., який діє в інтересах відповідача приватного нотаріуса Супруненко\~А.М. подав відзив на позовну заяву, просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору дарування недійсним до відповідача - приватного нотаріуса Дніпровського районного округу Дніпропетровської області Супруненко А.М. відмовити, посилається на те, що відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого майнового права чи інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту суд повинен встановити, які ж права та інтереси позивача були порушені, або невизнані відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем та відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава ( ст.48 ЦПК України). При поданні позовної заяви до суду позивачем не враховано, що приватний нотаріус Дніпровського районного округу Дніпропетровської області Супруненко А.М. в даних правовідносинах не була безпосереднім учасником матеріальних правовідносин, факту виникнення, зміни чи припинення яких вона посвідчувала, а саме договору дарування. Таким чином, оскільки вона не була безпосереднім учасником договору дарування від 11 січня 2000 року, то вона є неналежним відповідачем у справі в розумінні ст. 48 ЦПК України. Належним відповідачем у спорі про визнання договору дарування недійсним є обдарована особа, а саме [PERSON] , оскільки нотаріус при вчиненні нотаріальних дій є публічною особою та діє неупереджено, він не може діяти в інтересах одного з учасників нотаріальної дії. Дана позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 227/5540/10, де зазначено, що «нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже не може порушувати цивільні справа, які є змістом цих правовідносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення». Таким чином, позовні вимоги позивача до відповідача - приватного нотаріуса Дніпровського районного округу Дніпропетровської області Супруненко А.М. не підлягають задоволенню, оскільки вона в даних правовідносинах не є належним відповідачем. Адвокат Демченко К.В., який діє в інтересах відповідача [PERSON] , подав відзив на позов, у якому просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору дарування сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0249071 до відповідача [PERSON] відмовити з підстав пропущення строку позовної давності. Посилається на те, що подання позивачем цього позову є прямим порушення цивільних прав відповідача 1. Вказує, що відповідно до ст. 16 ЦПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов?язковими згідно із законом. Позивач і відповідач 1 є рідними сестрами, а в позові не наведено жодного факту намагання позивача врегулювати спірне питання з відповідачем 1. Позивач, отримавши у спадщину сертифікат на право на земельну частку (пай), протягом 23 років не реалізувала своє право власності на земельну ділянку, однак в позові причину не зазначає. Позивач не вказує, де протягом 23 років знаходився сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0249071, який належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 грудня 1999 року за № 3763. Позивач не вказує, яким чином, за яких обставин відповідач 1 отримала і змогла скористатись сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0249071, який позивачем було зареєстровано в Солонянський районній державній адміністрації 27 грудня 1999 року за № 0249071 серія ДП. Також у відзиві зазначається, що з часу вчинення спірного правочину сплило 23 роки, однак позивач не ставить питання перед судом про поновлення строку позовної давності і ним не наведено жодної поважної причини його пропущення, а також чому раніше позивач не звертався до суду за поновленням, на його думку, порушених цивільних прав. Статтею 261 ЦК України передбачено, а позицією Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду України, висловленою у постанові від 14 березня 2018 року по справі 464/5089/15 підкреслено, що для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Позивач у позові вказує, що: «...мені стало відомо в листопаді 2022 року, від мого імені було укладено договір дарування права на земельну ділянку (пай) посвідчене вказаним сертифікатом...», а також: «Про існування цього договору я дізналась з листа Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області № 1410/01-17 від 07.11.2022 року...». З цього можна зробити висновок, що позивач намагається суд ввести в оману, що про порушене її право вона дізналась у листопаді 2022 року. Це не відповідає дійсності. З яких підстав і коли позивач (цього в позові не має) звертався до Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області, якщо відповідь вона отримала 07 листопада 2022 року? Це говорить, що Позивач «дізнався» про існування договору раніше і скрив це від суду при зверненні з позовом. Також, свідки з числа знайомих та родичів підтверджують (і зможуть підтвердити у суді), що позивач і відповідач 1 протягом 23 років постійно спілкувались і у тому числі щодо земельної ділянки. Постійно обговорювались питання її використання, оренди та обробки. Все це підтверджується листом, який у листопаді 2021 року позивач написала Відповідачу 1 і передала їй через сусідку відповідача 1 - [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] . З тексту листа вбачається, що між рідними сестрами є складні сімейні відносини стосовно майнових питань, які пов?язані зі спадщиною і питання використання земельної ділянки також між ними постійно обговорюється. Про це позивач не могла не знати до листопада 2022 року і це суперечить фактам, вказаним позивачем у позовній заяві: «...мені стало відомо в листопаді 2022 року, від мого імені було укладено договір дарування права на земельну ділянку (пай) посвідчене вказаним сертифікатом.... Про існування цього договору я дізналась з листа Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області № 1410/01-17 від 07.11.2022 року...». Наведене є доказами, які підтверджують настання порушення позивачем строків на звернення до суду із позовною заявою про визнання договору дарування сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0249071 недійсним. Адвокатом Демченком К.В. також подано до суду заяву, у якій він просить застосувати позовну давність у справі № 192/119/23 за позовом [PERSON] до відповідача [PERSON] про визнання договору дарування сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0249071 з підстав пропущення строку позовної давності і відмовити у позові. Адвокат Скочко О.А., яка діє в інтересах позивача [PERSON] , подала відповідь на відзив, у якому наполягає на позові [PERSON] та просить його задовольнити в повному обсязі. Вважає, що доводи, викладені у відзиві, поданому представником відповідачки [PERSON] , такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, а обставини, на які посилається представник відповідача, не відповідають дійсності, виходячи з того, що, по-перше, представник відповідача зазначає про те, що позов [PERSON] є надуманим і не підлягає задоволенню, але не додає на підтвердження своїх слів жодного доказу. Власне, він не спростовує той факт, що позивачка не підписувала договір дарування від 11.01.2000, не ставить під сумнів її слова в цій частині і не просить призначити судово-почеркознавчу експертизу, яка б могла спростувати доводи [PERSON] . Також в своєму відзиві він посилається на копію паперу з друкованим текстом без підпису і адресату, як на підставу того, що між позивачкою і відповідачкою існують неприязні відносини і обговорюється якісь питання паю (без зазначення кадастрового номеру, власника і місця розташування земельної ділянки). Чому представник відповідачки [PERSON] робить висновок про те, що ця копія паперу без підпису, дати і адреса, щось взагалі підтверджує - незрозуміло. І взагалі з цього паперу не можна зрозуміти, хто з ким спілкується і з приводу якого паю... Проте така позиція представника відповідачки суперечить не тільки вимогам діючого цивільного законодавства, але і судовій практиці Верховного Суду, яка висловлена постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року (справа № 916/3027/21), де встановлено, що «…суд може розглядати електронне листування (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише втому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст». По-друге, у відзиві представник відповідачки [PERSON] зазначає про те, що начебто права [PERSON] не порушені, а права [PERSON] порушила позивачка. Однак, з тексту незрозуміло, які саме права і чим це підтверджується. При цьому, відомо, що особа має право звернення до суду тоді, коли вважає, що її права та законні інтереси порушені, з проханням суд застосувати певний спосіб захисту. Це знаходить своє підтвердження не тільки в нормах ЦПК України, а і в численній судовій практиці Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) сформульовано висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібні встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19). Адвокат Скочко О.А. також зазначає, що своїми незаконними діями відповідачі порушили право [PERSON] на земельну ділянку, яке було посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія ДП № 0249071. І саме на його захист [PERSON] звернулась до суду з дійсним позовом. Наразі, не має суттєвого значення, де знаходився оригінал цього документа, адже це не є предметом цього позову, і якщо навіть уявити, що оригінал не був в руках у позивачки, це не є підставою/приводом для підроблення її підпису на договорі дарування. По-третє, уважно проаналізувавши відзив представника [PERSON] , можна зробити висновок про те, що всі його доводи зводяться фактично до посилання на норми Цивільного кодексу України і начебто порушення [PERSON] строку позовної давності при зверненні з позовом до суду. Однак, це не відповідає дійсності. Як свідчить лист Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області від 07 листопада 2022 року № 1410/01-17, до якого було додано примірник договору дарування, що містить підроблений підпис [PERSON] , тобто саме 07 листопада 2022 року остання дізналась про те, що від її імені був складений і підписаний договір дарування від 11.01.2000 р., за який її позбавили права на земельну ділянку, і як наслідок дізналась про порушення своїх прав. А отже саме з цього дня починає свій перебіг строк позовної давності. В суд [PERSON] звернулась в січні 2023 року (через два місяці після того, як отримала лист від 07.11.2022 р.), тобто позивачкою не порушено 3-річний строк позовної давності для звернення з дійсним позовом. На спростування доводів представника відповідача відносно звернення до нотаріального архіву представник позивача вказує, що державні органи, яким є державний нотаріальний архів, відповідно до ст. 19 Конституції України та інших норм законодавства відповідає на звернення громадян в межах 30 днів з моменту звернення, надаючи інформацію згідно поставлених у листі питань. Тому є очевидним, що до нотаріального архіву позивачка звернулась в жовтні 2022 року з питання з`ясування наявності/відсутності договору відчуження її права на земельну ділянку та у разі наявності такого договору - отримання примірнику договору, укладеного від її імені, адже достовірних даних стосовно цього у неї не було. Саме звернення залишилось в нотаріальному архіві, а тому надати його суду немає можливості. Тобто з отриманням листа нотаріального архіву від 07.11.2022 з додатком - примірником договору дарування від 11.01.2000 р. позивачці стало відомо про те, що її права порушені відповідачами по справі. Крім того, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо встановить, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73)). Тобто, на прохання відповідачки [PERSON] суд має встановити, що позовні вимоги [PERSON] по суті є законними та обґрунтованими, але без поважних причин пропущений строк позовної давності. Таким чином, представник позивача висновок про те, що відповідачка [PERSON] та її представник фактично визнали позовні вимоги [PERSON] , визнали, що підпис від імені [PERSON] на спірному договорі від 11.01.2000 року не належить позивачці, але бажають застосувати строк позовної давності. При цьому, не надають жодного доказу на підтвердження того факту, що позивачці було раніше, ніж з листопада 2022 року, було відомо про спірний договір. На підтвердження доводів, викладених в позові, позивачкою надано висновок експерта № CE-19/104-23/16182-ПЧ від 09 травня 2023 року, проведеної в межах кримінального провадження № 12022046570000218 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України. Відповідач та його представник не надали жодного належного доказу на підтвердження своїх доводів і тверджень, а тому їх заперечення проти визнання договору дарування недійсним, безпідставні та необґрунтовані. Адвокат Скочко О.А. також подала заперечення на заяву про застосування строку позовної давності, у якій вказує, що відповідач та його представник не надали жодного належного доказу на підтвердження своїх доводів про пропуск [PERSON] строку позовної давності, а тому їх заява про застосування строку позовної давності безпідставна та необґрунтована. Від адвоката Демченка К.В. до суду також надійшло клопотання, у якому він просить визнати висновок судового експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Дробот О.А. від 09 березня 2023 року за № CE-19/104-23/16182-ПЧ недопустимим доказом, посилаючись на те, що експерту на вирішення не ставились питання про необхідність з`ясування обставин, які могли вплинути на змінення почерку, як це передбачено «Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень». А беручи до уваги, що підпис людини може змінитись за майже 23 роки і це цілком нормальне явище, яке зумовлено багатьма факторами, то повнота, правильність і об`єктивність висновку судового експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Дробот О.А. від 09 березня 2023 року за № CE-19/104-23/16182-ПЧ викликає обґрунтовані сумніви. Крім цього, відомості про те, що слідчим або прокурором попереджено судового експерта Дробот О.А. про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків - відсутні. Також, відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08 жовтня 1998 року, строк проведення експертизи не повинен перевищувати 90 календарних днів, а час попереднього вивчення експертом наданих матеріалів не повинен перевищувати п`ятнадцять робочих днів (пункт 1.13 Інструкції). Якщо взяти до уваги практику, що склалась у слідчих зі строками проведення експертиз, то термін проведення експертом Дробот О.А. судової експертизи за постановою старшого дізнавача Сербененка С.I. від 05 травня 2023 року в рамках кримінального провадження № 12022046570000218 від 22 вересня 2022 року викликає сумніви у повноті і достовірності проведеного дослідження. Так, до Дніпропетровського наукового-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України зазначена постанова старшого дізнавача Сербененка С.І. надійшла 05 травня 2023 року, а висновок судового експерта Дробот\~О.А. був готовий вже 09 травня 2023 року. Якщо взяти до уваги, що 05 травня 2023 року була п`ятниця, а 09 травня вівторок, то для проведення дослідження і виготовлення експертного висновку (а він повинен бути повним, неупередженим і законним) судовому експерту Дробот О.А. знадобилось лише один робочий день. Будь який юрист (а особливо який має слідчу або прокурорську практику), який стикався з проведенням судових експертиз може зі 100% впевненістю сказати, що це неможливо. Можна робити різні припущення для пояснення наведених фактів, однак це говорить лише про одне - допустимість (стаття 78 ЦПК України), достовірність (стаття 79 ЦПК України) і достатність (стаття 80 ПК України) висновку судового експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Дробот О.А. від 09 березня 2023 року за № CE-19/104-23/16182-ПЧ за результатами проведеної почеркознавчої експертизи для встановлення обставин, що мають значення для справи, знаходиться під великим питання з точки зору всебічності, повноти і об`єктивності. Представник відповідача звертає увагу на інформаційні джерела, які використовувала судовий експерт Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Дробот О.А. при проведенні експертизи. Зазначає, що у вказаному переліку не має жодного нормативного документу, які регламентують призначення, проведення судових експертиз та експертних досліджень. Вказано лише наукові роботи, які за часом опублікування не враховують внесені зміни до нормативних вимог діючого законодавства (з 2011 по теперішній час їх було біля двадцяти). Солонянська державна нотаріальна контора явку свого представника у судове засідання не забезпечила, просила розгляд справи здійснювати за відсутністю нотаріуса. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з викладених у ньому підстав. Представник позивача також заперечувала проти клопотання представника відповідача 1 про визнання недопустимим висновку судового експерта як доказу у справі, за змістом пояснень представника, підстав для цього немає, також наполягала на тому, що строк позовної давності позивачем не пропущений. Представника відповідача 1 проти позову заперечував, посилаючись на підстави, викладені у відзиві, недопустимість висновку експерта, та порушення позивачем строків на звернення до суду із позовною заявою. Представника відповідача 2 також проти позову заперечував, посилався на підстави, викладені у відзиві, вважав, що вказаний висновок експерта не може бути допустимим доказом у розумінні ЦПК України. Заслухавши учасників справи, дослідивши надані суду докази, допитавши свідків, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0249071 [PERSON] на підставі рішення Солонянської районної державної адміністрації від 27.11.1996 № 697-р набула право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Рассвєт», розміром 6,98 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 грудня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко\~А.М., спадкоємицею зазначеного у заповіті майна [PERSON] , померлої [INFO] , є [PERSON] , спадкове майно складається із сертифікату на право на земельну частку /пай/ серії ДП № 0249071, що знаходиться у селі Оріхому, у володінні КСП «Рассвєт», Солонянського району Дніпропетровської області, розміром 6,98 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), який належав померлій на підставі цього ж сертифікату, виданого Солонянською райдержадміністрацією 27.11.1996 за № 398. Згідно з договором дарування права на земельну частку (пай) серії АВІ № 335228 від 11.01.2000, посвідченого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко А.М., [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0249071 подарувала, а [PERSON] прийняла у дар право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом, площею 6,98 в умовних кадастрових гектарах, місце розташування земельної частки (паю): Микільська сільська рада, село Оріхове Солонянського району Дніпропетровської області. Згідно з висновком експерта від 09.05.2023 № СЕ-19-/104-23/16182-ПЧ, підпис у графі «Даритель» договору дарування права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом від 11 січня 2000 року, зареєстрованого у реєстрі за № 23 - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Допитана як свідок у судовому засіданні, позивач [PERSON] повідомила, що земельну ділянку вона не обробляла, орендну плату не отримувала та пай сестрі не дарувала, договір не підписувала. Свідок [PERSON] показала, що позивач її тітка, а відповідач мати. Тітка та мати знаходились у дуже добрих відносинах, відносини стали погіршуватись, коли тітка почала наполягати на продажі паю. Тітці було відомо, кому належить пай та де він знаходиться. Мати та тітка не спілкуються більше шести років. Свідок [PERSON] показав, що відповідач [PERSON] його сусідка, [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрами, раніше вони спілкувались добре. Про розпаювання землі колгоспу «Рассвєт» було повідомлено на загальних зборах. [PERSON] обробляла землю, у неї є три паї, [PERSON] знала, що сестра обробляла землю. Свідок [PERSON] показала, що у місті Дніпрі її поросила [PERSON] передати [PERSON] листа, який був у конверті, це було ще до війни, сказала, що вони із сестрою не спілкуються, вона передала лист [PERSON] , лист не читала. Свідок [PERSON] показав, що [PERSON] є сестрою його дружини [PERSON] , що без відома [PERSON] нічого не робилось, що він возив сестер до нотаріуса Супруненко для оформлення спадщини. Суд зазначає, що відповідно до ст. 5 ЦК України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Договір дарування права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, який позивач просить визнати недійсним, датований 11 січня 2000 року. Тому спір має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент його вчинення, тобто ЦК Української РСР в редакції Кодексу, чинній на дату договору. Частиною 1 ст. 41 ЦК Української РСР встановлено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом (ст. 48 ЦК Української РСР). Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди (ст. 153 ЦК Української РСР). Згідно зі ст. 44 ЦК Української РСР повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Відповідно до ст. 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ст. 243 ЦК Української РСР до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Тобто, договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений (частина третя статті 244, частина перша статті 227 ЦК Української РСР). Згідно з п. 2 Указу Президента України від 21 квітня 1998 року № 332/98 «Про захист прав власників земельних часток (паїв)», у редакції, станом на 11 січня 2000 року, договори купівлі-продажу, дарування, міни права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, після нотаріального посвідчення підлягають реєстрації районною державною адміністрацією за місцезнаходженням колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства з внесенням відповідних змін до записів у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. … У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками експертів. Суд зазначає, що згідно з висновком експерта від 09.05.2023 № СЕ-19-/104-23/16182-ПЧ, підпис у графі «Даритель» договору дарування права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом від 11 січня 2000 року, зареєстрованого у реєстрі за № 23 - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Суд не вбачає підстав для визнання вказаного висновку експерта недопустимим доказом з підстав, на які посилаються представники відповідачів. Як вбачається зі змісту вказаного висновку, експертиза була проведена на підставі постанови старшого дізнавача СД ВП № 9 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Сербененка С. І. від 05.05.2023 про призначення судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 22.09.2023 за № 12022046570000218 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 358 Кримінального кодексу України. Проведення судової експертизи доручено головному судовому експерту відділу почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку лабораторії криміналістичних видів досліджень Дробот Ользі Альбертівні, яка має вищу освіту, кваліфікацію судового експерта з правом проведення експертиз за експертною спеціальністю 1.1. «Дослідження почерку і підписів» (свідоцтво № 3057, видане ЕК МВС 26.06.1998, підтверджене ЕКК МВС 15.06.2018), стаж експертної роботи з 1997 року. Про відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерта та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України попереджена. Суд звертає увагу, що відповідачами клопотань про проведення експертиз не заявлялось. Доводами відповідачів, наданими доказами, показаннями свідків не спростовано посилання позивача на те, що оспорюваний договір вона не підписувала. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №\~227/3760/19-ц щодо способу захисту порушеного права зокрема вказано, що у випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, зайняттям та використанням іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав). Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується. Таким чином, враховуючи, посилання позивача на те, що оспорюваний договір дарування права на земельну частку (пай) вона не підписувала, що підтверджується висновком експерта, тобто, що цей договір є неукладеним, а, отже підстав для визнання його недійсним немає. За таких обставин справи у задоволенні позову [PERSON] потрібно відмовити у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту. Стосовної поданої представником відповідача [PERSON] заяви про застосування позовної давності, то суд звертає увагу, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач. Оскільки суд дійшов висновку про відому у позові з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, а не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, то суд не розглядає питання про застосування позовної давності.

Outcome: dismissed