Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом вселення до житлового приміщення. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] помер [PERSON] , який є батьком позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] . Після смерті [PERSON] вони є спадкоємцями його майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвами про право власності на спадщину. Частка кожного в зазначеній квартирі становить 1/2 частину. Позивачка [PERSON] та її адвокат Татунець В. В. 04.03.2025 прибули за адресою: [ADDRESS] та поспілкувались з відповідачем [PERSON] . Під час розмови відповідач відмовився надавати доступ та ключі позивачці від вищевказаної квартири та повідомив, що всі питання щодо квартири він бажає вирішувати в суді. Оскільки дійти домовленості у користуванні спірною квартирою сторонами не вдалось, позивачка просить суд зобов`язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні спірною квартирою, шляхом вселення позивачку до квартири та зобов`язати відповідача надати їй ключі від квартири. 28.03.2025 ухвалою Деснянського районного суму м. Києва, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 05.05.2025 до суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що після смерті батька відповідачем [PERSON] та позивачкою [PERSON] було успадковане наступне майно в рівних частках по 1/2 кожному: квартира [ADDRESS] ; житловий будинок [ADDRESS] ; земельна ділянка з кадастровим номером: 32212816001:01:021:0074 за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка (пай) у землі, яка перебуває у власності КСП «Гоголівське» Гоголівської сільської ради Броварського району Київської області. Відповідач зазначає, що він разом із сім`єю проживаю в спірній квартирі, оскільки іншого житла не має. Через відсутність у відповідача грошових коштів, щоб сплатити позивачці компенсацію вартості 1/2 частини квартири та залишити її за собою, він пропонує продати належну йому 1/2 частину будинку та присадибної ділянки, а з отриманих коштів компенсувати вартість належної [PERSON] 1/2 частину квартири. Також відповідач запропонував позивачці викупити його 1/2 частку квартири або разом продати будинок та присадибну ділянку, поділити гроші у такий спосіб вирішити спір щодо успадкованого майна. Однак замість цього позивачка звернулась до Деснянського районного суду та Броварського міськрайонного суду з позовами про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом вселення до житлового приміщення. Позивач зазначає, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту, оскільки надання позивачці ключів та вселення до квартири не буде ефективним для захисту прав позивачки як співвласника. Оскільки вирішення цього спору, щодо неподільної речі, якою є спільна квартира, зумовить у співвласників потребу після судового рішення домовлятись про порядок користування цим майном, або про виплату одному із них компенсації іншим співвласником. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Позивачка [PERSON] в судове засідання, призначене на 23.06.2025 не з`явилась. У судовому засіданні був присутній її представник, адвокат Татунець В. В., який позов підтримував та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Горлатий О. В. в судовому засіданні, призначеному на 23.06.2025, просили відмовити в задоволенні позову, оскільки відповідач не чинить перешкод щодо користуванням та розпорядженням спірною квартирою. Також зазначили, що позивачка не іде на контакт задля урегулювання питання щодо успадкованого майна, з відповідачем не спілкується. У судовому засіданні 23.06.2025 судом були заслухані свідки: [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] надав свої свідчення про те, що він є сусідом відповідача [PERSON] . Зазначав, що він знайомий з відповідачем три роки. Вказує, що відповідач проживає в квартирі разом із сім`єю. Позивачку [PERSON] він не знає. Ніколи не бачив перешкод зі сторони відповідача по відношенню до позивачки щодо доступу до квартири. Свідок [PERSON] надала свої свідчення про те, що вона знає відповідача [PERSON] близько трьох років, він є її сусідом. Зазначала, що відповідач проживає в квартирі зі своєю сім`єю. Позивачку [PERSON] вона взагалі не бачила. Намагання позивачки зайти до квартири вона не бачила. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно із статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши учасників справи, взявши до уваги свідчення свідків, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав. Суд установив такі факти та їх правовідносини. [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями майна в рівних частках по 1/2 кожному,після смерті їх батька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , що підтверджуються свідоцтвами про право власності на спадщину виданих Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соломоновою В. В. Спадщина, на яку видані свідоцтва про право власності на спадщину складається з: квартири [ADDRESS] ; Житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; Земельної ділянки, площею 2,2715га з кадастровим номером: 3221281600:06:006:0075 цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовано за адресою: Київська область, Броварський район, с/рада Гоголівська; Права на земельну ділянку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Гоголівське» Гоголівської сільської ради Броварського району Київської області, розміром 3,5 в умовних кадастрових нектарах без визначення меж цією частки в натурі (на місцевості). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної часткової власності, розмір частки по 1/2, належать [PERSON] та [PERSON] . Згідно із технічного паспорту, реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності ТІ01:5380-2246-1676-1262, квартира [ADDRESS] , загальна площа приміщення квартири становить 24,0кв.м. Відповідно до Акту від 09.04.2025, який складений начальником ЖЕД-303, у квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] (відповідач), [PERSON] (дружина відповідача), [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідачем [PERSON] до суду надано копії квитанцій на підтвердження оплати комунальних послуг за утримання будинку та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] . Згідно із листа Деснянського УП ГУ НП у м. Києві від 09.04.2025, наданого у відповідь на адвокатський запит адвоката Горлатого О. В., щодо надання інформації чи зверталась [PERSON] у період з 01.05.2020 по 21.03.2025 із заявами чи скаргами щодо будь-яких порушень її права користування спільним майном, а саме: [ADDRESS] , вбачається, що проведеною перевіркою встановлено, що інформація щодо звернень [PERSON] у Деснянському УП ГУ НП у м. Києві відсутня. Відповідно до листа Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 08.04.2025, наданого у відповідь на адвокатський запит адвоката Горлатого О. В., стосовно надання заяв, скарг, які надходили до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від [PERSON] повідомлено, що зазначена громадянка в період часу з 01.05.2020 по 21.03.2025 не звертались до Деснянської райдержадміністрації. Згідно із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] має у приватній власності квартиру [ADDRESS] . Зазначена адреса є адресою реєстрації позивачки. Також матеріали справи містять лист адвоката Горлатого О. В., який діяв в інтересах [PERSON] від 13.03.2025, адресованого [PERSON] , відповідно до якого останній було запропоновано вирішити питання із реалізації успадкованого нерухомого майна у добровільному порядку. Однак матеріали справи не містять будь-якого реагування/відповіді від [PERSON] на лист-звернення адвоката Горлатого О. В. від 13.03.2025. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Стаття 379 ЦК України регламентує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Згідно із частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Стаття 356 ЦК України, регламентує, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до положень статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положеннями статті 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 156 ЖК України передбачає, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У статті 9 ЖК України регламентовано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Позивачка пред`явила позов про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом вселення у відповідну квартиру та зобов`язання передати ключі від квартири, посилаючись на те, що відповідач (її брат по батьку) чинить їй перешкоди у користуванні квартирою та не впускає її. Як установлено судом, між сторонами, як між братом та сестрою склалися неприязні стосунки. Однак від позивачки будь-яких звернень до правоохоронних органів щодо порушення її прав щодо користування вказаним житлом немає, доказів цього до справи не подано (у справі відсутні). Будь-яких інших доказів того, що відповідачем [PERSON] чиняться позивачці [PERSON] перешкоди у користуванні спірною квартирою, матеріали справи не містять. Таким чином, позивачка не довела факту вчинення їй з боку відповідача перешкоди у користуванні спірним житлом. Крім того, сторона позивача не надали суду підтверджувальних доказів відмови їй зі сторони відповідача (неможливості добровільно домовитися сторонам) щодо користування спірною квартирою, зокрема шляхом проживання, надання ключів від вхідних дверей квартири. А навпаки матеріали справи містять письмову пропозицію від відповідача щодо врегулювання всіх майнових питань (успадкованої спільної власності на нерухоме майно) добровільно в позасудовому порядку, та з якої не вбачається порушеного права позивачки на спірне майно щодо володіння, користування та розпорядження цім майном. Також суд враховує свідчення свідків в суді, з яких суд встановив, що відповідач дійсно проживає разом зі своєю сім`єю в спірній квартири, будь-яких скарг від позивачки на те що відповідач або його члени сім`ї перешкоджають користуватися або розпоряджатися спірною квартирою не надходило. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України. У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. За встановлених обставин, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача з підстав їх недоведеності. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Конституція України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначила зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1,3 Конституції України). Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та житлового законодавства України, оскільки стороною позивача не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню. Оскільки суд відмовляє в задоволені позову, всі судові витрати покладаються на позивача, що відповідає ст.133, 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed