Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-07 00:00:00

[PERSON] , звернулась до Казанківського районного суду Миколаївської області з вказаним позовом до Веселобалківської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] , про визнання права власності на житловий будинок с господарськими будівлями і спорудами за набувальною давністю. З урахуванням уточненої позовної заяви позовні вимоги були частково змінені та позовні вимоги були пред`явлені до Казанківської селищної ради Баштанського району Миколаївської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] , про визнання права власності на домоволодіння (садибу) за набувальною давністю посилаючись на те, що вона більше десяти років разом із сім`єю (матір`ю) добросовісно, відкрито та безперервно володіють та користуються житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Зазначене домоволодіння було набуте її дідусем [PERSON] на підставі Акту колгоспу «Комунар» від 23.07.1981 року, про продаж колгоспного будинку (згідно рішення правління колгоспу «Комунар»), в якому було визначено ціну продажу. Згідно довідки правління колгоспу «Комунар», колгоспник [PERSON] вніс оплату в колгосп за вартість житлового будинку по [ADDRESS] в розмірі 7664 рублів. За чинним на час смерті мого дідуся ЦК УРСР (ст. 227) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідченим, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. За життя мій дідусь [PERSON] , хоча і сплатив колгоспу вартість будинку, не оформив договору купівлі-продажу. Відповідно правовстановлюючий документ на право власності на вказаний житловий будинок разом з господарськими будівлями та спорудами свідоцтво про право власності, рішення сільської ради) відсутній. На час смерті моїх дідуся [PERSON] ( [INFO] ) та бабусі [PERSON] ( [INFO] ) у вказаному домоволодінні проживала та була зареєстрована за вказаною адресою моя мати [PERSON] . Позивачка від народження, з 02.03.1993 року проживала у вказаному домоволодіння разом із своєю матір`ю та її батьками. Офіційно була зареєстрована у вказаному домоволодінні з 23.03.2009 року. На підставі рішення Веселобалківської сільської ради від 08.02.2019 року № 174 позивачці було передано у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку земельну ділянку, площею 0,2500 га по [ADDRESS] , на якій розташоване спірне домоволодіння, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме мійно. Також розивачкою було виготовлено технічний паспорт на вказане домоволодіння (житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами). На підставі викладеного, враховуючи, що починаючи з часу народження, тобто більше ніж 20 років позивачка безперервно, добросовісно та відкрито володіє вказаним житловим будинком, вважає що є добросовісними набувачем вказаного нерухомого майна та посилаючись на положення ст. 328, ч. 1 ст. 344 ЦК України, просила позов задовольнити та визнати за нею право власності за набувальною давністю на вказаний житловий будинок разом з господарськими будівлями та спорудами. Ухвалою суду від 26.05.2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Позивачка в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, про причину неявки в судове засідання суд не повідомила. Відповідач - Казанківська селищна рада явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про дату, час і місце судового засідання повідомлись належним чином, причини неявки суду не повідомили, правом подати відзив на позовну заяву не скористався. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно копії Акту комісії правління колгоспу «Комунар» від 23.07.1981 року, складеному на підставі рішення правління колгоспу «Комунар», прийнято рішення про продажу колгоспного будинку за [ADDRESS] колгоспнику [PERSON] за балансовою вартістю будинка 7764 рублів. Відповідно до копії довідки, за підписом голови колгоспу та головного бухгалтера колгоспу «Комунар» від 1981 року, колгоспник [PERSON] сплатив колгоспу «Комунар» в рахунок продажу житлового будинку розташованого по [ADDRESS] . Системний аналіз правових норм законодавства в сфері виникнення права власності та державної реєстрації права власності на нерухоме майно - житлових будинків та споруд (домоволодінь), діючими на час виникнення спірних правовідносин (купівлі-продажу житлового будинку 1981 року) свідчить, що право власності та державної реєстрації права власності регулювалося слідуючими Законами та підзаконними нормативними актами, зокрема: - Положеннями ЦК УРСР 1963 р.; - Законом України від 25.12.1974 р. «Про державний нотаріат»; - Законом України від 07.12.1990 р. № 553-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»; - Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 р. № 45/5; - Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 р. № 1/5; - Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 р.; - Постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.03.1985 р. № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР»; - Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним стат. управлінням СРСР 13.04.1979 р. за № 112/5 (в редакції, діючої станом до 12.05.1985 року); За змістом зазначених нормативних актів, виникнення права власності на житлові будинки, споруди, не залежало від державної реєстрації цього права. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки та споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільного кодексу України та Закону України від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Так,\~за змістом\~п.\~62\~Інструкції про\~порядок вчинення\~нотаріальних дій\~державними нотаріальними\~конторами Української\~РСР (№\~45/5\~1975\~р.), підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих (№ 1/5 1976 р.), було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права, оскільки вище означені довідки видавались на підставі записів в погосподарських книгах. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 р. № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Таким чином, до компетенції виконкомів місцевих Рад, було віднесено питання узаконення будівель та споруд в сільській місцевості та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (від 1966 р.), передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Таким чином, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Вище означену правову позицію з даного питання займає також Вищий спеціалізований суд України. Зокрема згідно з пунктами Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» було визначено, що права власності на будинки, споруди, не залежало від державної реєстрації цього права до часу набрання чинності ЦКУ 2003 року та ЗУ від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» а записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) починаючі із 1979 р. При цьому в погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Проте, в судовому засіданні встановлено, що запис у по господарській книзі за вказаний період часу про домоволодіння по [ADDRESS] не вносились (відсутні), що не оспорюється позивачем та зазначено у позовній заяві. Будикова книга на вказане домоволодіння не заводилась та не видавалась. Статтею 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визначено, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Договір купівлі продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу житлового (колгоспного) будинку, сторонами якого були [PERSON] та колишній колгосп «Комунар», після його оплати покупцем за балансовою вартістю не укладався, договір купівлі-продажу нотаріально не посвідсувався, реєстрація права власності у виконавчому комітеті Веселобалківської сільської ради не проводилась, запису у по господарській книзі по Веселобалківській сільській раді не проводилось, правовстановлюючі документи на житловий будинок відсутні. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] (третя особа) є донькою [PERSON] . Так, у графі «Батьки» батьком записано [PERSON] , мати - [PERSON] . Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії - [NUMBER] , 09.01.1993 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та після укладення шлюбу взяло прізвище чоловіка - [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , позивач [PERSON] є донькою [PERSON] . За правилами\~статті 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові. Відповідно до частини другої\~статті 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У\~статті 344 ЦК України\~передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, набувальна давність - це спосіб набуття права власності на нерухомість, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин, а саме: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння\~та його\~безперервність;\~відсутність інших\~осіб,\~які претендують\~на це\~майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17 зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі\~статті 344 ЦК України\~є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Зазначена правова позиція знайшла своє відображення в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». Так, за змістом частини першої\~статті 344 Цивільного кодексу України\~добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом\~статті 344 ЦК України\~при набувальній давності тягар доказування покладається на позивача. З огляду на положення статті, та роз`яснення Великої Палати Верховного Суду та Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, суд зазначає, що набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою, володілець суб`єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі\~статті 344 ЦК України\~можливе лише за доведеності позивачем необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності та терміну володіння майном. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі\~України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Давнісне володіння визнається безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном. У випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності. Аналізуючи письмові докази по справі, судом встановлено, що\~після смерті батьків: [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] , у спірному домоволодінні проживала та була зареєстрована їх донька, - [PERSON] (третя особа), яка як спадкоємиця першої черги за законом може претендувати на вказаний житловий будинок. Вказане свідчить що позивачу, було достовірно відомо, що на вказане майно претендують інші особи. Так, згідно витягу з реєстру територіальної громади Казанківської селищної ради [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою, - [ADDRESS] , в якому проживає станом на час подання позовної заяви. З копії паспорта позивача [PERSON] серії [NUMBER] , виданного 17.04.2009 року Казанківським РВ УМВС в Микрлаївській області вбачається, що позивачка була зареєстрована по [ADDRESS] з 23.03.2009 року. Знята з реєстрації місця проживання 13.09.2017 року (строк проживання 8 років). Зареєстроване місце проживання з 13.09.2017 року [ADDRESS] . Знята з реєстрації 16.08.2018 року. З 16.08.2018 року місце проживання зареєстроване за адресою [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (Луцька територіальна громада). Таким чином судом встановлено, що фактично з 13.09.2017 року позивачка (з часу зняття з реєстрації) не проживала, не володіла та не користувалась спірним житловим будинком, що виключає підстави визнання права власності за набувальною давністю. Звернувшись до суду із позовом про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , позивачка вказує на добросовісне, відкрите володіння майном. Між тим, обставин, які свідчать тривале та безперервне володіння майном позивачкою матеріали справи не містять та позивачем не доведені. При цьому, суд не вважає належним та допустимим доказом наданий позивачкою витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за позивачкою права власності на земельну ділянку, площєю 0,25 га з кадастровим номером 4823681100:13:009:0003 (земельна ділянка під об`єктом нерухомості - спірним житловим будинком), оскільки він не доводить факту безперервності та відкритості володіння вказаним нерухомим майном. З огляду на наведене вище, суд вважає, що позовні вимоги позивачки є необгрунтованими, оскільки обставини та підстави позову не доведено будь-якими належними та допустимими доказами. Враховуючи ту обставину, що саме позивачка повинна доводити обставини визначені нею в позовній заяві і суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу закріплений в\~статті 13 ЦПК України, оцінюючи докази надані сторонами, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог позивачки відсутні. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~витрати позивачки зі сплати судового збору слід віднести на її рахунок.

Outcome: dismissed