Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] подана через представника - адвоката Гнідого О.В. до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача 6 480 000,00 грн. моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. В обґрунтування своїх вимог зазначено про те, що у кримінальному провадженні №12014080010000484 від 10.10.2014 [PERSON] 24.01.2018 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України. 24 грудня 2021 року вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя в справі № 335/13319/18, [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в діях [PERSON] є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст.191 КК України. 11 серпня 2022 року, Запорізьким апеляційним судом вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя в справі № 335/13319/18 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. 30 березня 2023 року Верховним Судом колегією суддів Першої судової палати касаційного кримінального суду постановлено ухвалу, якою касаційне провадження за касаційною скаргою на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.12.2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11.08.2022 року відносно [PERSON] закрито у зв`язку з відмовою прокурора Якушева Ю.С. від касаційної скарги. Позивач безпідставно перебував під кримінальним переслідуванням з боку правоохоронних органів протягом 54 місяців 18 днів, а саме: - з 24.01.2018 року по 31.12.2018 року - 11 місяці 7 днів; - з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року - 12 місяців; - з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року - 12 місяців; - з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року - 12 місяців; - з 01.01.2022 року по 11.08.2022 року - 7 місяців 11 днів. Протягом 2 місяців 24 днів відносно позивача діяв запобіжний захід у вигляді домашнього арешту (з 01.03.2019 по 24.05.2019). Оскільки прокурором було подано апеляційну скаргу на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.12.2021, останній не набрав законної сили та не виконувався. Внаслідок цього, позивач був позбавлений можливості розпоряджатися своїм майном на яке було накладено арешт ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2019. З березня 2010 року позивач обіймав посаду члена наглядової ради приватного акціонерного товариства «Запоріжзв`язоксервіс», яке є фінансовою установою та надає послуги з переказу коштів на підставі ліцензії Національного банку України. Згідно із законодавством України керівники фінансових установ повинні мати бездоганну ділову репутацію. Проте, завдяки кримінальному переслідуванню відносно мене з боку органів прокуратури Запорізької області, діловій репутації позивача, як керівника відомої фінансової установи і його особистому моральному стану, як людини, завдано істотної шкоди. Оскільки існує виправдувальний вирок суду щодо позивача, він з впевненістю і на законних підставах заявляє про безпідставність обвинувачень на його адресу з боку органів прокуратури Запорізької області. Увесь цей час, поки позивач піддавався безпідставному кримінальному переслідуванню з боку органів прокуратури Запорізької області та доволі частою періодичністю "поливання мене брудом" засобами масової інформації - він, як порядний та законослухняний громадянин України, відчував себе вкрай пригніченим та морально деморалізованим. Перебуваючи в такому стані дуже важко виконувати свої обов`язки, як члена наглядової ради фінансової установи, а також приховувати свої моральні страждання від працівників та своїх знайомих у повсякденному житті. Вкрай нестерпним морально було і є те, що позивача безпідставно звинувачували у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення. Навіть після набрання чинності виправдувального вироку, з боку Запорізької обласної прокуратури на йогоадресу не було принесено жодних вибачень. Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» за № 4059-ІХ від 19.11.2024, установлено з 1 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 8000 (вісім тисяч) гривень. Таким чином, мінімальний (ч. 3 ст. 13 Закону 266/94-ВР) розрахунок розміру моральної шкоди за час перебування під слідством та судом: 54 місяці 18 днів х 8000 грн. = 436800 (чотириста тридцять шість вісімсот) гривень. Законодавець визначив, що одна мінімальна заробітна плата за кожен місяць перебування під слідством чи судом - це мінімальний розмір розрахунку відшкодування моральної шкоди, завданної особі кримінальним переслідуванням. Разом з тим [PERSON] як позивач, та як особа, яку безпідставно 54 місяці 18 днів обвинувачували у заволодінні 8 995 860,58 грн., абсолютно не вважає, що 436800 грн. - є достатнім рівнем сатисфакції. Далі зазначили, що у третьому пункті резолютивної частини висновку експерта № 3 за результатами проведення експертного психологічного дослідження від 06.01.2025 року, зазначено, що ситуація притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України, є психотравмуючою для [PERSON] . Внаслідок психотравмувальної дії вказаної ситуації, підекспертному спричинені страждання (на моральному рівні), які, з урахуванням його індивідуально-психологічних особливостей, за параметрами глибини та тривалості змін у діяльності та у структурі особистості [PERSON] є суттєвими. Орієнтовний розмір відшкодування завданих [PERSON] моральних страждань, що виникли внаслідок притягнення невинного до кримінальної відповідальності з обвинувачення у здійсненні тяжкого злочину може становити 810 (вісімсот десять) мінімальних заробітних плат. Позивач переконаний у тому, що оскільки Держава Україна в особі прокурора Запорізької обласної прокуратури не довела його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення у заволодінні грошовими коштами в сумі 8 995 860,58 грн., він має повне моральне право, з урахуванням висновку експерта, відповідно вимагати з Держави Україна, державні службовці якої порушили його нормальний, звичайний людський моральний стан, співрозмірної сатисфакції у грошовому еквіваленті в сумі 6 480 000 грн. Окремо зазначили, що визначений позивачем розмір завданої йому моральної шкоди не є його примхою. Це адекватний і співрозмірний розмір морального відшкодування Державою Україна громадянину України, за діяльність своїх державних службовців (слідчих, прокурорів, оперативних співробітників), які, в гонитві за статистичними показниками, своєї бурхливої діяльності, порушили його нормальний ритм життя та моральний спокій. Саме завдяки їх діям (слідчих та прокурорів Запорізької обласної прокуратури) він, замість спілкування зі своїми близькими, друзями та знайомими, а це є порушенням нормальних життєвих зв`язків та відносин з оточуючими людьми, був вимушений майже 6 років спілкуватись з адвокатами та правниками, розбиратись в нормах кримінально-процесуального законодавства. Поновлення цих зв`язків потребуватиме часу та додаткових зусиль, оскільки були втрачені загальні теми для спілкування (крім теми притягнення його до кримінальної відповідальності за надуманим обвинуваченням). Одним з самих негативних наслідків притягнення позивача до кримінальної відповідальності за «вчинення» особливо тяжкого злочину є розірвання шлюбу, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.03.2020. Дванадцять років спільно життя було перекреслено «завдяки» діям правоохоронців. Далі в позові наведено обґрунтування вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди. Так, 12.02.2019 між позивачем та адвокатом Ткаченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги зі строком дії до 31.12.2019. У період дії зазначеного договору адвокатом Ткаченком Д.С. позивачу було надано правову допомогу на загальну суму 42 000 (сорок дві тисячі) грн. 00 коп., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг. Оплата гонорару адвоката позивачем проведено у повному обсязі. 01.01.2020 між позивачем та адвокатом Ткаченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги зі строком дії до 31.12.2020. У період дії зазначеного договору адвокатом Ткаченком Д.С. позивачу було надано правову допомогу на загальну суму 12000 (дванадцять тисяч) грн. 00 коп., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг. Оплата гонорару адвоката позивачем проведено у повному обсязі. 01.01.2021 між позивачем та адвокатом Ткаченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги зі строком дії до 31.12.2021. У період дії зазначеного договору адвокатом Ткаченком Д.С. позивачу було надано правову допомогу на загальну суму 24000 (двадцять чотири тисячі) грн. 00 коп., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг. Оплата гонорару адвоката позивачем проведено у повному обсязі. 01.01.2022 між позивачем та адвокатом Ткаченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги зі строком дії до 31.12.2022. У період дії зазначеного договору адвокатом Ткаченком Д.С. позивачу було надано правову допомогу на загальну суму 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг. Оплата гонорару адвоката позивачем проведено у повному обсязі. 01.01.2023 між позивачем та адвокатом Ткаченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги зі строком дії до 31.12.2023. У період дії зазначеного договору адвокатом Ткаченком Д.С. позивачу було надано правову допомогу на загальну суму 3000 (три тисячі) грн. 00 коп., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг. Оплата гонорару адвоката позивачем проведено у повному обсязі. Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу. З огляду на зазначене, за отриману правову допомогу в межах досудового розслідування кримінального провадження № 42018080000000041 від 31.01.2018 та судового розгляду кримінального провадження №335/13319/18, позивачем було витрачено 82 500 (вісімдесят дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок. 01.07.2024 між позивачем та адвокатом Гнідим О.В. укладено договір про надання правової допомоги № 01/07-2024 щодо захисту моїх прав та законних інтересів пов`язаних з відшкодуванням шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат, які Позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи становить 23000 (двадцять три тисячі) гривень 00 копійок. 04.12.2024 між позивачем та судовим експертом Барнаш Г.В. укладено договір на проведення психологічного дослідження. На виконання вказаного договору, експерт Барнаш Г.В. провела експертне дослідження та склала відповідний висновок № 3 від 06.01.2025. Позивчем за проведення судовим експертом Барнаш Г.В. експертного дослідження та складання висновку сплачено 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок. Таким чином, загальний попередній розрахунок судових витрат становить 38 000 (тридцять вісім тисяч) гривень 00 копійок. Просили: стягнути з державного бюджету України на користь [PERSON] (рнокпп [NUMBER] ) 6 480 000 (шість мільйонів чотириста вісімдесят тісяч) гривень 00 копійок у рахунок відшкодування моральної шкоди. Стягнути з державного бюджету України на користь [PERSON] (рнокпп [NUMBER] ) 82500 (вісімдесят дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок у рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Стягнути з державного бюджету України на користь [PERSON] (рнокпп [NUMBER] ) 38000 (тридцять вісім тисяч) гривень 00 копійок судових витрат. Ухвалою суду від 21.02.2025 було відкрите провадження у справі, визначено її розгляд в порядку загального позовного провадження, сторонам наданий час для надання письмових заяв по суті справи та з процесуальних питань. 10.03.2025 до суду надійшов письмовий відзив Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області (а.с. 1-13, Т.2). У відзиві зазначили, що у позивача відсутні підстави для пред`явлення позовних вимог до такого кола учасників справи. Так, згідно з матеріалами справи та змісту позовної заяви шкоду завдано, на думку позивача, працівниками національної поліції, якими здійснювалось досудове розслідування у відношенні позивача (складено протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину тощо), а також працівниками органу прокуратури, якими також здійснювалось досудове розслідування у відношенні позивача та які представляли сторону обвинувачення у суді. В свою чергу, позивачем не залучено до участі у цій справі в якості відповідача - Головне управління Національної поліції в Запорізькій області, що є неправильним застосуванням норм матеріального права і може бути підставою для скасування рішення суду. Окремо також зазначили, що пред`явлення позивачем позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 6 480 000,00 грн. призведе до його безпідставного збагачення. Відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Стосовно арешту майна та запобіжного заходу - домашній арешт зазначили наступне. На думку, представника відповідача-2, до позову не додано документів щодо того, що позивач протягом дії арешту майна мав намір продати своє майно, подарити тощо, у зв`язку з чим обмеження його права стосовно розпорядження майном не мало негативних наслідків. Крім того, у разі незгоди з прийнятими ухвалами щодо арешту майна, домашнього арешту позивач мав право оскаржити такі ухвали, але до позову не додано документів щодо їх оскарження. Зауважили, що жодні нарікання позивача на неправомірні дії державних органів, якими проводились слідчі дії нічим не підтверджуються (не додано жодного судового документу, яким би визнано протиправність їх дій), а також не додано жодного документу, що позивач звертався до суду стосовно оскарження таких дій: всі ухвали, прийняті у рамках кримінального провадження є чинними і не скасованими. Крім того, позивачем на сторінках 5-10 позову зазначено про розповсюдження на офіційному сайті Запорізької обласної прокуратури інформації про наявність кримінального провадження відносно позивача, що додатково тиснуло на нього, позбавляючи душевного спокою. В свою чергу, позивачем не надано жодного документа щодо звернення до установи, на інтернет-сторінках якої було висвітлено інформацію про позивача, стосовно публікації на таких сторінках відомостей щодо прийняття судом виправдовувального вироку у відношенні позивача, а також не надано жодного документу щодо відмови органу стосовно публікації такої інформації, як і не надано жодних документів щодо звернення до суду із захистом своєї ділової репутації. Далі зазначили, що межі критики та оцінки щодо поведінки осіб, що обіймають керівну посаду єширші, ніж межі оцінки та критики поведінки пересічного громадянина. Позивач, вступаючи на посаду керівника установи, та, обираючи такий кар`єрний шлях, повинен був бути готовим до прискіпливої уваги з боку суспільства. Висвітлена інформація у відношенні позивача не була недостовірною і лише відображала події, що відбувались на той період у суспільстві. Таким чином, оскільки висновок експерта носить рекомендаційний характер, позивачем не доведено, що заявлений до стягнення розмір моральної шкоди, який вирахувано не у відповідності до положень Закону України № 266/94-ВР, не призведе до його безпідставного збагачення, не доведено, що запобіжний захід та арешт майна мали негативні наслідки для нього, то, враховуючи судову практику, позовна вимога про стягнення моральної шкоди у розмірі 6 480 000,00 грн не може підлягати задоволенню. Позовну вимогу щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 82 500,00 грн. вважали такою, що не підлягає задоволенню у заявленому до стягнення розмірі, оскільки такий розмір не підтверджено належними письмовими документами. Вважали, що якщо не віднайдено підстав для задоволення позову, то і підстав для розподілу судових витрат немає. 13.03.2025 до суду надійшов письмовий відзив Запорізької обласної прокуратури (а.с.21-32, Т.2). У відзиві зазначили, що у кримінальному провадженні № 12014080010000484 від 10.10.2014 [PERSON] 24.01.2018 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України. Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.12.2021 у справі № 335/13319/18, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11.08.2022, [PERSON] виправдано у зв`язку з недоведеністю, що у його діях є складу кримінального правопорушення. Таким чином, [PERSON] перебував під слідством та судом з 24.01.2018 по 11.08.2022. У даному випадку спірні правовідносини регулюються вимогами ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках тощо. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Стягнення суми моральної шкоди у розмірі, більшому ніж визначений законодавством, призведе до економічно необґрунтованих збитків державного бюджету. Згідно з ч. 3 ст. 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. З обставин кримінальної справи вбачається, що період перебування [PERSON] під кримінальним переслідуванням з 24.01.2018 (дата повідомлення про підозру) по 11.08.2022 (набрання законної сили реабілітуючим рішенням) становить 54 місяці та 18 днів. Таким чином, виходячи з положень статті 13 Закону, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача, який гарантовано державою, становить 436800,00 грн (54 місяців x 8000 грн = 432000 грн;18 днів = 18 х 8000 / 30 = 4800 грн). Із судової практики встановлення розміру такого відшкодування вбачається, що суд повинен визначити період кримінального переслідування та розмір шкоди згідно з вимогами ч. 3 ст. 13 Закону (у даному випадку 436800,00 грн.), а якщо є підстави для стягнення шкоди у більшому розмірі, повинен обґрунтувати такий розмір шкоди відповідними мотивами та обставинами (що підтверджується відповідними належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами), з обов`язковим виконанням наведеної норми права. Разом з цим, позивач просить суд стягнути за рахунок держави відшкодування моральної шкоди у розмірі 6480000,00 грн, що більше, ніж у 15 разів перевищує мінімальний розмір відшкодування, обрахований відповідно до ст. 13 Закону. В якості доказу завдання моральної шкоди саме у такому розмірі позивач посилається на висновок експерта від 06.01.2025 № 3 про проведення експертного психологічного дослідження. Проте, безпідставним є посилання позивача на указаний висновок, виходячи з наступного. Висновок експерта для суду не може мати заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Враховуючи викладене, висновок експерта від 06.01.2025 № 3 про визначення моральної шкоди позивачу є лише науково-практичною рекомендацією для визначення характеру та ступеня моральних страждань з урахуванням індивідуально-особистих властивостей позивача і суб`єктивних наслідків його кримінального переслідування. У зазначеному висновку неправильно встановлено період перебування позивача під кримінальним переслідуванням, що фактично призводить до збільшення указаного періоду та викривлення фактичних обставин. Відомості, викладені у висновку, самі по собі не можуть бути підставою для суттєвого (порівняно з мінімальним розміром відшкодування, визначеного законом) збільшення розміру відшкодування завданої моральної шкоди. Вважають, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі не підлягають задоволенню. Далі у відзиві зазначили, що згідно з абзацом 3 пункту 10 Положення до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції. Ураховуючи зазначене, позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону. На підтвердження позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні позивач надав договори про надання правової допомоги, акти виконаних робіт та квитанції до прибуткового касового ордера. Одночасно з тим, відсутні документи, що підтверджують фактичне виконання адвокатом робіт, зазначених у актах про надання послуг. У матеріалах справи відсутні документи на підтвердження участі адвоката у судових засіданнях. Саме наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вважають, що витрати позивача на правову допомогу у кримінальному провадженні в розмірі 82500,00 грн документально не підтверджені, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З огляду на викладене, не підлягає задоволенню вимога щодо відшкодування на користь [PERSON] матеріальної шкоди. Відповідно до ухвали суду від 18.03.2025 підготовче провадження у справі було закрите, і справу було призначено до судового розгляду. 29.04.2025 надійшла заява представника відповідача за довіреністю Чорного П.А. щодо необґрунтованості розміру судових витрат у даній справі (а.с. 84-86, Т.2). В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, пославшись на факти і норми права, викладені в позовній заяві. Представник відповідача-1 Галагуз М.О. в судовому засіданні вказав стосовно розрахунку моральної шкоди з тих аргументів, які викладені у відзиві на позов. Також підтримав заяву щодо зменшення витрат на правову допомогу. Представник відповідача-2 Орлова О.О. в судовому засіданні послалася на наданий відзив та вважала, що підстав для задоволення позовних вимог немає. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши відповідні норми матеріального і процесуального права, суд прийшов до такого. Обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що 24.01.2018 слідчим ОВС слідчого відділу прокуратури Запорізької області Чапалою К.Г. у кримінальному провадженні № 12014080010000484 від 10.10.2014 складено повідомлення про підозру відносно [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. 25.01.2018 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України, яке направлено підозрюваному відповідно до вимог глави 11 розділу ІІ КПК України (а.с.26-31, Т.1). 31 січня 2018 року прокурором першого відділу процесуального керівництва управління з розслідувань кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Запорізької області Якушевим Ю.С. прийнято постанову про виділення матеріалів досудового розслідування. У резолютивній частині зазначеної постанови вказано про виділення з матеріалів кримінального провадження №12014080010000484 від 10.10.2014 копії матеріалів відносно підозрюваного за ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України [PERSON] (а.с.14, Т.1). Виділеним матеріалам з кримінального провадження № 12014080010000484 від 10.10.2014 року, присвоєно в ЄРДР № 42018080000000041 від 31.01.2018 року (а.с.19, Т.1). 21.03.2018 слідчим прокуратури області Чапалою К.Г. ухвалено постанову про оголошення підозрюваного [PERSON] у розшук та зупинення досудового розслідування (а.с.33-37, Т.1). У мотивувальній частині вказаної постанови слідчий стверджує, що [PERSON] повідомлено про підозру 20.09.2017 (а.с.36 на звороті, Т.1), а також те, що [PERSON] скоїв злочин, передбачений ч. 5 ст. 27 ч.5 ст. 191 КК України. 04.04.2018 прокуратурою області було розміщено на офіційному інтернет - ресурсі прокуратури Запорізької області - https://zap.gp.gov.ua, оголошення про те, що розшукується [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , за скоєння особливо тяжкого злочину, з наведенням обставин його вчинення. Розшук здійснюється Дніпровським відділом поліції ГУНП в Запорізькій області. 25 квітня 2018 року, на той час слідчий прокуратури Запорізької області Чапала К.Г., за погодженням з прокурором обласної прокуратури Якушевим Ю.С., звернувся до слідчого судді з клопотанням, яким просив надати дозвіл на затримання підозрюваного [PERSON] , [INFO] , з метою його приводу до суду для участі в розгляді клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а.с.20-25, Т.1). З зазначених документів слідує, що в клопотанні про дозвіл на затримання з метою приводу підозрюваного для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зазначено, що [PERSON] 20.09.2017 повідомлено обґрунтовану підозру, надалі у постанові про виділення матеріалів досудового розслідування зазначено, що останньому повідомлено про підозру 25.01.2018, а в матеріалах провадження наявне повідомлення про підозру від 24.01.2018. На зазначені недоліки та неточності звернув увагу слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя (станом на 01.05.2025 перейменовано на Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя) в ухвалі по справі № 335/4697/18 (провадження № 1-кс/335/3255/2018) від 26.04.2018 за результатами розгляду клопотання про дозвіл на затримання підозрюваного [PERSON] з метою приводу підозрюваного для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 42018080000000041 від 31.01.2018, який в його задоволенні відмовлено (а.с.32, Т.1). Відповідно до вимоги УІТ (ВІТ) ГУМВС по Україні вих. 611/6-2019-30 від 11.01.2019 (довідка № 19014413112723366648) сформовано запит у кримінальному провадженні №42018080000000041 від 31.01.2018 щодо наявності судимостей у [PERSON] (російською мовою [PERSON] он же [PERSON] ). До розшукової інформації долучено фото, на якому начебто зображено обличчя останнього. Разом з тим, при його огляді під час судового розгляду, встановлено, що на ньому зображено не [PERSON] (а.с.38-39, Т.1). 10 січня 2019 року старшим слідчим в ОВС СУ ГУНП в Запорізькій області майором поліції Танкушиною Т.Ю. подано до слідчого судді клопотанням про дозвіл на затримання підозрюваного [PERSON] , [INFO] , з метою його приводу до суду для участі в розгляді клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а.с.40-46, Т.1). Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 11.01.2019 у справі № 335/4697/18 (провадження № 1-кс/335/431/2019), клопотання слідчого про дозвіл на затримання підозрюваного [PERSON] , [INFO] , з метою його приводу до суду для участі в розгляді клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволено та надано дозвіл на затримання з метою приводу позивача для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а.с. 47-50, Т.1). 01.03.019 слідчим СУ ГУНП в Запорізькій області о 10 годині 35 хвилин складено протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину. Фактичне затримання відбулось о 08 год. 11 хв. без участі захисника позивача - адвоката Ткаченко Д.С. Надалі адвокату було надано можливість надати позивачу правову допомогу вже під час складання протоколу про його затримання (а.с.51-53, Т.1). 01.03.2019 відбулось судове засідання під час проведення якого розглядалось клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 07.05.2018 (а.с.54-59, Т.1). 01.03.2019 слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя винесено ухвалу в справі № 335/4697/18 (провадження № 1-кс/335/430/2019), якою клопотання слідчого залишено без задоволення. Проте, відносно позивача судом було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на певний час доби, заборонивши у нічний час з 23-00 год. до 06-00 год. наступної доби залишати місце проживання та визначено строк дії вказаної ухвали до 01.05.2019 (а.с.60-61, Т.1). 04.03.2019 року, слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя постановлено ухвалу у справі № 335/4697/18 (провадження 1-кс/335/1714/2019), якою накладено арешт на майно, що на праві власності належить [PERSON] , а саме: - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 102,74 кв.м.; - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 151,58 кв.м (а.с.62-70, Т.1). 26.04.2019 слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя розглянуто клопотання прокурора відділу прокуратури Запорізької області Якушева Ю.С. про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту позивачу. За результатом розгляду вказаного клопотання постановлено ухвалу у справі № 335/4697/18 (провадження № 1-кс/335/3034/2019), якою клопотання прокурора задоволено та [PERSON] продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту шляхом заборони у період доби з 23-00 год. до 06-00 год. наступної доби залишати місце проживання в межах строку досудового розслідування кримінального провадження №42018080000000041 від 31.01.2019 з 26.04.2019 по 24.05.2019 включно та визначено строк дії вказаної ухвали до 24.05.2019 (а.с.71-75, Т.1). Відомостей про оскарження позивачем цієї ухвали слідчого судді з підстав допущення помилок чи розгляду клопотання поза межами строку досудового розслідування не виявлено, зазначене рішення суду набрало законної сили. 24 грудня 2021 року вироком Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя в справі № 335/13319/18 (провадження № 1-кп/335/196/2021), [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в діях останнього є склад зазначеного кримінального правопорушення. Так, у вироці судом зазначено, що кримінальне провадження відносно Позивача за ст. 191 КК України не порушувалось, оскільки до ЄРДР відповідні відомості не вносились. Суд дійшов висновків, що здійснення досудового розслідування без внесення (своєчасного внесення) відповідних даних до ЄРДР, є незаконним, а тому отримані під час розслідування докази є недопустимими. Зокрема, недопустимим було визнано і висновок експертів № 134/15 комплексної судово-економічної та комп`ютерно-технічної експертизи від 24.09.2015. Саме в цьому висновку експерти вказали на спричинення деяким комунальним підприємствам міста Запоріжжя матеріальних збитків на суму 8 995 860,58 грн. Саме ця сума спричинених збитків була вказана в підозрі, яка була вручена мені, а в подальшому і в обвинувальному акті (а.с. 76-98, Т.1). Цим же вироком скасовано накладений ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2019 по справі № 335/4697/18, арешт квартири загальною площею 151,58 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та належить [PERSON] (а.с. 98, Т.1). Вказані у виправдувальному вироку висновки суду свідчать про те, що кримінальне провадження відносно позивача у відповідності до вимог кримінально-процесуального законодавства України не порушувалось, а обшуки проводились на підставі ухвал слідчих суддів за клопотаннями слідчих, які погоджені неуповноваженими прокурорами. 11 серпня 2022 року Запорізьким апеляційним судом вирок Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя в справі № 335/13319/18 (провадження № 1-кп/335/196/2021), залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення (а.с.99-105, Т.1). 30.03.2023 Верховним Судом колегією суддів Першої судової палати касаційного кримінального суду постановлено ухвалу, якою касаційне провадження за касаційною скаргою на вирок Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 24.12.2021 та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11.08.2022 відносно [PERSON] закрито у зв`язку з відмовою прокурора Якушева Ю.С. від касаційної скарги (а.с.131-136, Т.1). Таким чином, [PERSON] перебував під кримінальним переслідуваням з боку правоохоронних органів протягом 54 місяців 18 днів, а саме: - з 24.01.2018 року по 31.12.2018 року - 11 місяці 7 днів; - з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року - 12 місяців; - з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року - 12 місяців; - з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року - 12 місяців; - з 01.01.2022 року по 11.08.2022 року - 7 місяців 11 днів. Протягом 2 місяців 24 днів відносно позивача діяв запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з обмеженнями щодо залишення свого місця проживання у нічний час доби (з 01.03.2019 по 24.05.2019 року). Оскільки прокурором було подано апеляційну скаргу на вирок Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 24.12.2021, останній не набрав законної сили та не виконувався. Внаслідок цього, позивач був позбавлений можливості розпоряджатися своїм майном, на яке було накладено арешт ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2019. З березня 2010 року позивач обіймав посаду члена наглядової ради приватного акціонерного товариства «Запоріжзв`язоксервіс», яке є фінансовою установою та надає послуги з переказу коштів на підставі ліцензії Національного банку України. Зазначенні обставини представниками відповідачів не оспорювалися, сторонами визнані, тому відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, суд вважає їх доведеними. Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя (станом на 01.05.2025 перейменовано на Дніпровський районний суд міста Запоріжжя) від 13.03.2020 у справі №334/7337/19 (провадження № 2/334/1379/20) позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задоволено частково. Розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 13 вересня 2008 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №480. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1750 гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з 15 жовтня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття. Стягнуто з [PERSON] судові витрати. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.137-139, Т.1). Відповідно до висновку експерта № 3 за результатами проведення експертного психологічного дослідження від 06.01.2025, зазначено, що ситуація притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України, є психотравмуючою для [PERSON] . Внаслідок психотравмувальної дії вказаної ситуації, підекспертному спричинені страждання (на моральному рівні), які, з урахуванням його індивідуально-психологічних особливостей, за параметрами глибини та тривалості змін у діяльності та у структурі особистості [PERSON] є суттєвими. Орієнтовний розмір відшкодування завданих [PERSON] моральних страждань, що виникли внаслідок притягнення невинного до кримінальної відповідальності з обвинувачення у здійсненні тяжкого злочину може становити 810 (вісімсот десять) мінімальних заробітних плат (а.с.107-130, Т.1). 12.02.2019 між позивачем та адвокатом Ткаченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги зі строком дії до 31.12.2019 (а.с. 140, Т.1). У період дії зазначеного договору адвокатом Ткаченком Д.С. позивачу було надано правову допомогу на загальну суму 42 000 (сорок дві тисячі) грн. 00 коп., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг. Оплата гонорару адвоката позивачем проведено у повному обсязі (а.с. 141-147, Т.1). 01.01.2020 між позивачем та адвокатом Ткаченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги зі строком дії до 31.12.2020 (а.с.148, Т.1). У період дії зазначеного договору адвокатом Ткаченком Д.С. позивачу було надано правову допомогу на загальну суму 12000 (дванадцять тисяч) грн. 00 коп., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг. Оплата гонорару адвоката позивачем проведено у повному обсязі (а.с. 149-160, Т.1). 01.01.2021 між позивачем та адвокатом Ткаченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги зі строком дії до 31.12.2021 (а.с. 161, Т.1). У період дії зазначеного договору адвокатом Ткаченком Д.С. позивачу було надано правову допомогу на загальну суму 24000 (двадцять чотири тисячі) грн. 00 коп., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг. Оплата гонорару адвоката позивачем проведено у повному обсязі (а.с. 162-177, Т.1). 01.01.2022 між позивачем та адвокатом Ткаченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги зі строком дії до 31.12.2022 (а.с. 178, Т.1). У період дії зазначеного договору адвокатом Ткаченком Д.С. позивачу було надано правову допомогу на загальну суму 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг. Оплата гонорару адвоката позивачем проведено у повному обсязі (а.с. 179-184, Т.1). 01.01.2023 між позивачем та адвокатом Ткаченком Д.С. укладено договір про надання правової допомоги зі строком дії до 31.12.2023 (а.с. 185, Т.1). У період дії зазначеного договору адвокатом Ткаченком Д.С. позивачу було надано правову допомогу на загальну суму 3000 (три тисячі) грн. 00 коп., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг. Оплата гонорару адвоката позивачем проведено у повному обсязі (а.с. 186-187, Т.1). З огляду на зазначене, за отриману правову допомогу в межах досудового розслідування кримінального провадження № 42018080000000041 від 31.01.2018 та судового розгляду кримінального провадження №335/13319/18, позивачем було витрачено 82 500 (вісімдесят дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок. Висновки суду щодо позовних вимог. Конституційний Суд України у рішенні від 27 жовтня 1999 року №9-рп/99 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень частини третьої статті 80 Конституції України (справа про депутатську недоторканність) зазначив, що поняття «притягнення до кримінальної відповідальності» не тотожне поняттю «кримінальна відповідальність», як і поняття «притягнення до юридичної відповідальності» не ідентичне поняттю «юридична відповідальність». Норми Конституції України, зокрема, містять терміни: «за віддання і виконання явно злочинного розпорядження чи наказу настає юридична відповідальність» (частина друга статті 60); «ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення» та «юридична відповідальність особи має індивідуальний характер» (стаття 61); «особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом» (частина перша статті 63), «незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності» (частина друга статті 68); «за посягання на честь і гідність Президента України винні особи притягаються до відповідальності на підставі закону» (частина друга статті 105); «за неповагу до суду і судді винні особи притягаються до юридичної відповідальності» (частина п`ята статті 129). У контексті змісту положень названих статей Конституції України терміни «притягнення до юридичної відповідальності» та «юридична відповідальність» розмежовуються. За статтями 19, 55 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.2005 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - постанова Пленуму ВСУ) визначено, що під моральною шкодою маються на увазі втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41, передбачене ч. 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральні втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Право на відшкодування шкоди виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в п. 3 Положення. Такі правові позиції є усталеними, про що зазначено, зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18. До реабілітуючих підстав належать: відсутність події кримінального правопорушення, відсутність у діянні складу кримінального правопорушення, не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпання можливості їх отримати. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Абзац 2 ч.3 ст. 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі №214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Частиною 1 ст. 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (ч.1 ст. 1176 ЦК України). Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.2 ст. 1176 ЦК України). Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Відповідно до ст. 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, у тому числі, внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно зі ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. У наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода (пункти 4, 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Згідно зі ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) вказано, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 зазначено, що: «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20). Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках тощо. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до позицій Верховного Суду та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у постанові від 22.97.2018 по справі № 158/2689/16-ц та ухвалах від 04.02.2015 по справі № 6-3918св14, від 04.06.2015 по справі № 6-13880св15, від 08.07.2015 по справі № 6-9234св15 при розгляді справ даної категорії суд має спершу визначити мінімальний розмір моральної шкоди згідно з вимогами ч. 3 ст.13 Закону, якщо ж є підстави для стягнення такої шкоди у більшому розмірі, позивач повинен обґрунтувати такий розмір відповідними мотивами та обставинами з обов`язковим посиланням на належні, допустимі та достатні докази. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Стягнення суми моральної шкоди у розмірі, більшому ніж визначений законодавством, призведе до економічно необґрунтованих збитків державного бюджету. Згідно з ч. 3 ст. 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Пунктом 9 постанови Пленуму ВСУ передбачено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62). Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 та ч.2 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України). Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи те, що позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України та виправдано зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад зазначеного злочину, [PERSON] має право на відшкодування шкоди в силу положень п. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». З обставин кримінальної справи вбачається, що період перебування [PERSON] під кримінальним переслідуванням з 24.01.2018 (дата повідомлення про підозру) по 11.08.2022 (ухвалення рішення Верховним Судом) становить 54 місяці 18 днів. Таким чином, виходячи з положень ст. 13 Закону, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача, який гарантовано державою, становить 436 800,00 грн. (54 місяці х 8000 грн. = 432 000 грн.; 18 днів - 18 х 8000 / 30 = 4800 грн.). Так, у постанові Верховного Суду від 30.07.2021 у справі № 523/6003/17 колегія суддів дійшла висновку, що тлумачення норми ст. 13 Закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи. У постанові Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 523/13432/16-ц колегія суддів дійшла висновку, що визначаючи розмір моральної шкоди необхідно правильно застосовувати правило ч. 3 ст. 13 Закону. Одночасно, Верховний Суд зазначив, що такий висновок відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04.06.2018 у справі №489/2492/17, від 13.06.2018 у справі № 464/6863/16, від 21.06.2018 у справі № 205/119/17, від 25.07.2018 у справі № 607/14493/16-ц. Також, у постановах Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №523/13432/16-ц, від 06.04.2020 у справі №661/246/17, від 25.01.2023 у справі №333/146/21 зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи. У постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі № 6-2203цс15 вказано, що відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Пунктом 17 Положення про порядок відшкодування шкоди встановлено, що передбачене ч. 5 ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди відповідно до ч.1 ст. 4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визначити й більший розмір відшкодування. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19). У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) також зроблено висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Таким чином, суд вважає, що позивачем доведено те, що внаслідок необґрунтованого пред`явлення обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення та порушення розумних строків розгляду кримінального провадження він більше чотирьох років фактично перебував у невизначеному стані, у зв`язку з чим його права обмежувались. Весь цей час позивач не міг відносно вільно пересуватись (відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з обмеженнями щодо залишення свого місця проживання у певний період доби), даний запобіжний захід відносно нього діяв протягом 2 місяців 24 днів (з 01.03.2019 по 24.05.2019), був змушений з`являтись до органів досудового розслідування та відвідувати судові засідання, за власний кошт уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом в межах кримінального провадження та задля захисту своїх прав в порядку цивільного судочинства. Безпідставне перебування [PERSON] в статусі підозрюваного та обвинуваченого в будь-якому випадку змінило звичайний уклад його життя, змушувало витрачати значну частину свого часу, зусиль та інших ресурсів на здійснення юридичних кроків, спрямованих на свій захист та відновлення своєї репутації, підтвердження своєї невинуватості у вчиненні кримінального правопорушення, викликало такі негативні емоції як тривога, страх, занепокоєння, з врахуванням його віку та стану здоров`я. Оприлюднення інформації про розшук [PERSON] у зв`язку з кримінальним переслідуванням на офіційному сайті прокуратури з викладенням змісту оголошення у стверджувальній формі про його винуватість негативно вплинуло на його ділову репутацію та авторитет. Разом з цим, суд звертає увагу на те, що межі критики та оцінки щодо поведінки осіб, що обіймають керівну посаду є ширші, ніж межі оцінки та критики поведінки пересічного громадянина. Позивач, вступаючи на посаду керівника установи, та, обираючи такий кар`єрний шлях, повинен був бути готовим до прискіпливої уваги з боку суспільства. [PERSON] звертався по психологічну допомогу протягом листопада 2019 року по березень 2020 року, загальна кількість звернень до практичного психолога [PERSON] склала 18. Психологічна допомога позивачу надавалась щотижнево у форматі індивідуальних психологічних консультацій тривалістю година кожна. Причина звернення: первинний запит - гостра емоційна реакція болю, сорому та нервового виснаження на несправедливе звинувачення у скоєнні особливо важкого кримінального злочину й різке погіршення самопочуття, як на фізичному, так і на ментальному і психоемоційному рівнях. Вторинний запит - скарги на фізичне самопочуття: якість сну, психосоматичні розлади, емоційні психологічні труднощі, що виникли на фоні розлучення у стосунках з дружиною та синами [PERSON] і [PERSON]. Разом з тим, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, зокрема медичних документів, на підтвердження того, що зазначені захворювання позивача мають причинно-наслідковий зв`язок з діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, що проводились в межах кримінальних проваджень № 12014080010000484 та №42018080000000041. Надаючи оцінку висновку експерта № 3 за результатами проведення експертного психологічного дослідження від 06.05.2025 згідно заяви [PERSON] від 28.11.2024 та посилань у цьому висновку на висновки спеціаліста практичного психолога [PERSON] , суд приймає до уваги те, що навіть за відсутності у психолога процесуального статусу спеціаліста (ч. 1 ст. 74 ЦПК) чи експерта (ч.1 ст. 72 ЦПК) висновок психолога може бути письмовим доказом (п. 1 ч.2 ст. 76, ч.1 ст. 95 ЦПК), якщо містить дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема стосовно страждань потерпілих. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 09.11.2022 у справі № 372/1652/18. При цьому, на переконання суду, такий висновок судового експерта містить інформацію щодо предмета доказування, а тому може бути належним доказом у цій справі. Разом з тим, судом не встановлено, що позивач перебував під вартою та був відстороненим від посади. З огляду на сформований Верховним Судом підхід про можливість призначення розміру відшкодування у більшому ніж визначеному законом мінімальному розмірі у випадку, зокрема, перебування особи під вартою, втрати нею роботи (див. постанови Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 639/9183/19 (провадження № 61-5398св23), від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19)), у справі, що розглядається, за встановлених обставин (застосування щодо [PERSON] запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, але залишення його на роботі протягом всього часу перебування під слідством і судом, накладення арешту на його майно) наявні підстави для визначення відшкодування моральної шкоди у розмірі, який перевищує мінімальний розмір, встановлений законом. Крім того, висновки за результатами соціально-психологічного дослідження носять ймовірний характер та не мають для суду обов`язкового характеру. Разом з тим, суд доходить висновку про відсутність необхідності збільшення (в 15 разів) мінімального розміру відшкодування завданої моральної шкоди, а також збільшення цього розміру ще на певні відсотки з огляду на особисті психологічні властивості позивача. Відомості, викладені у висновку, самі по собі не можуть бути підставою для суттєвого (порівняно з мінімальним розміром відшкодування, визначеного законом) збільшення розміру відшкодування завданої моральної шкоди. До такого висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 30.11.2023 у справі № 759/24810/21. Також, суд не може заперечувати, що ті суттєві негативні проблеми, які виникли у житті позивача через його переслідування у кримінальному провадженні, могли вплинути і на сімейне життя останнього. Разом з тим, в рішенні суду про розірвання шлюбу та стягнення аліментів від 13.03.2020 не було встановлено, що причиною для розірвання шлюбу стало саме таке переслідування чи негативна репутація позивача через його звинувачення у вчиненні злочину. Натомість, позивач зазначала, що вона разом з дітьми проживають окремо від [PERSON] , діти перебувають на повному її утриманні, що стало підставою для заявлення позовних вимог про стягнення аліментів з їх батька. В той же час, [PERSON] та його представник у судовому засіданні не заперечували щодо розірвання шлюбу, не клопотали про надання сторонам строку для примирення, а лише заперечували щодо розміру аліментів, вказавши про наявність у нього і іншої дитини. З огляду на зазначене, суд не може констатувати факт того, що саме наявність кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] стали єдиною причиною для розірвання шлюбу та погіршення стосунків у сім`ї позивача. В постанові ОП КЦС ВС від 05.12.2022 по справі № 214/7462/20 зазначено, що у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Враховуючи характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, яких зазнав позивач, пов`язаних з перебуванням під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи, значну тривалість розгляду справи (більше чотирьох років), що є надмірною та такою, що не відповідає вимогам розумного строку, тяжкість вимушених змін у його життєвих відносинах; ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану; взявши до уваги, що під час досудового розслідування до позивача були застосовані запобіжні заходи, арешт майна, ряд інших слідчих дій (зокрема оголошення формального розшуку підозрюваного з повідомлення про це на загал, неодноразове звернення з клопотаннями про його затримання), розповсюдження про нього компрометуючої інформації на різних інтернет-ресурсах, суд доходить висновку, що з урахуванням вимог виваженості та справедливості розмір завданої моральної шкоди потрібно визначити в загальній сумі 1 000 000,00 грн., що у більше чим 2 рази перевищує мінімальний розмір такого відшкодування, передбачений спеціальним Законом, а тому, за встановлених судом обставин, може в повній мірі рахуватися належною сатисфакцією для позивача. Також, в свою чергу, розмір такого відшкодування не буде надмірним тягарем для державного бюджету. За таких обставин, суд, враховуючи положення ст. ст. 4, 12, 13 ЦПК України, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди частково. Щодо вимог про стягнення на користь позивача витрат з надання правової допомоги у межах кримінального провадження (матеріальної шкоди) суд зазначає наступне. Позивач просив стягнути з державного бюджету України на його користь 82 500 (вісімдесят дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, яка складається з надання йому правової допомоги в межах кримінального провадження. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2024 року в справі № 556/1626/23 (провадження № 61-6821св24) вказано, що: «згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Суд зауважує, що, встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, підлягають стягненню витрати саме за час перебування під слідством і судом. Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим ст. 137 ЦПК України, тому у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідні правові висновки викладені у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі №335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09 червня 2022 року у справі №759/2952/20 (провадження № 61-16694св21).» «…вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони. У справі, що переглядається в касаційному порядку, Ганзіна Г.О. на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду кримінального провадження надав суду відповідні документи, зокрема, договори про надання правової допомоги, укладених ним та захисником-адвокатом Ткаченком Д.С. від 12 лютого 2019 року, від 01 січня 2020 року, від 01 січня 2021 року, від 01 січня 2022 року строком дії до 31.12.2022, від 01 січня 2023 року строком дії до 31.12.2023; акти виконаних робіт за період з 12.02.2019 по 31.03.2023; квитанції до прибуткових касових ордерів; рішення судів усіх інстанцій, де серед учасників судових засідань зазначено захисника-адвоката Ткаченка Д.С., а також відомості про надходження з його боку належних процесуальних документів. Відповідно до підпункту 1.1 пункту 1, підпункту 3.1 пункту 3 договорів сторони договору дійшли згоди, що за представництво інтересів у судах винагорода визначається згідно додатку до цих договорів. Акти приймання-передачі наданих послуг визначені як додатки до договорів з зазначенням виду послуги, узгодженої її вартості та дати (періоду) надання такої послуги. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04, § 268). Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 306/1198/17, провадження № 61-9263св19, Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зазначено, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, а також Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, провадження № 61-22131св19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18, провадження № 61-44217св18, від 15 червня 2021 року у справі №159/5837/19, провадження № 61-10459св20, від 01 вересня 2021 року у справі №178/1522/18, провадження № 61-3157св21, від 26 серпня 2024 року у справі №932/10156/21, провадження № 61-26св24, від 05 березня 2025 року справа № 166/789/24, провадження № 61-14883св24 та інших. Указана судова практика є незмінною. Таким чином, [PERSON] надав належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду кримінальної справи у розмірі 82 500,00 грн. Отже, суд вважає за необхідне в цій частині задовольнити позовні вимоги. Щодо стягнення на користь позивача судових витрат з надання правничої допомоги та витрат на проведення експертного дослідження у цій справі суд доходить наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша - друга статті 141 ЦПК України). Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони. Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони. На це вказав Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Судом встановлено, що 01.07.2024 між позивачем та адвокатом Гнідим О.В. укладено договір про надання правової допомоги № 01/07-2024 щодо захисту прав та законних інтересів пов`язаних з відшкодуванням шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності (а.с.188-189,Т.1). Відповідно до ордеру серії АР № 1209808 від 01.07.2024 адвокат Гнідой О.В. представляв інтереси позивача [PERSON] в судових засіданнях щодо розгляду даної цивільної справи. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи останній зазначив у розмірі 23000 гривень 00 копійок, з яких: - надання правової консультації щодо звернення до експерта з питань проведення психологічної експертизи та збору документів для подання їх експерту на дослідження - 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень; - підготовка заяви на проведення психологічної експертизи у відповідності до положень Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом МЮУ № 53/5 від 08.10.1998 року - 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень; - надання правової консультації стосовно наявних у Позивача документів, необхідних для складання позовної заяви та долучення їх у якості додатків до позовної заяви - 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн.; - підготовка адвокатом тексту позовної заяви до суду першої інстанції - 7000 (сім тисяч) гривень; - подання за допомогою електронного суду позовної заяви до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя (станом на 01.05.2025 перейменовано на Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя) - 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн.; - прибуття та/або взяття адвокатом участі в 3 (трьох) судових засіданнях (1 підготовче засідання, 2 судових засідання по суті справи) - 7500 (сім тисяч п`ятсот) гривень; - підготовка адвокатом тексту судових дебатів - 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень. На підтвердження реальних витрат на правову допомогу суду надані розрахунок розміру гонорару адвоката (а.с.189 на звороті), акти приймання-передачі наданих послуг від 02.12.2024, 03.02.2025, 24.04.2025, квитанції до прибуткового касового ордеру № 02/12-24, № 03/02-25, №01/04/02-2025, відповідно до яких загальна сплачена позивачем сума складає 14 000,00 грн. Представником відповідача-1 було надано окреме заперечення щодо розміру витрат на правничу допомогу. Представником відповідача-2 заперечення щодо обґрунтованості розміру судових витрат та їх стягнення були викладені у відзиві на позов. Разом з тим, суд вважає, що враховуючи конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, саме сплачена сума судових витрат на правничу допомогу є реальною, співмірною зі складністю справи, обґрунтованою і такою, що підлягає стягненню на користь позивача. 04.12.2024 між позивачем та судовим експертом Барнаш Г.В. укладено договір на проведення психологічного дослідження (а.с. 193-195, Т.1). На виконання вказаного договору, експерт Барнаш Г.В. провела експертне дослідження та склала відповідний висновок № 3 від 06.01.2025. За проведення судовим експертом Барнаш Г.В. експертного дослідження та складання висновку позивачем сплачено 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок. Сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи Відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Тож сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо суд урахував відповідний висновок експерта як доказ. Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (особливо, якщо суд урахував відповідний висновок експерта як доказ), не узгоджується із засадами розумності, добросовісності, справедливості та правової визначеності, а також не забезпечує конструкцію передбачуваності застосування процесуальних норм, отже не є такою, що відповідає принципу верховенства права. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 712/4126/22 (провадження № 14-123цс23). Судом було враховано висновок судового експерта як доказ під час розгляду справи та ухвалення судового рішення. За таких обставин витрати, здійснені позивачем задля проведення психологічного дослідження, є обґрунтованими, безпосередньо пов`язані з розглядом справи і підлягають відшкодуванню пропорційно до задоволених вимог в розмірі 2475,00 грн. (16,50%). Щодо стягнення сум відшкодування з держави, суд зазначає таке. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, це орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року в справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21) вказано, що: «положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону)». Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. В ст. 25 Бюджетного кодексу України встановлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16), постанова Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц. Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 569/12383/17 (провадження № 61-12864св19), від 08 вересня 2021 року у справі №751/7182/19 (провадження № 61-12426св20), від 04 жовтня 2023 року у справі №757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі №915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35)). У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)). Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)). Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позовної заяви та наявність передбачених законом підстав для її задоволення шляхом стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди грошових коштів в розмірі 1 000 000,00 грн., рахунок відшкодування матеріальної шкоди 82 500 грн., в рахунок відшкодування судових витрат на правничу допомогу 14 000,00 грн. та судових витрат за проведення експертизи в розмірі 2 475,00 грн. В силу положень п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за даними позовом не справляється, а тому розподілу між сторонами не підлягає.

Outcome: partial