Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-02 00:00:00

20.08.2024 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визначення місця проживання дітей, у якому просить визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , разом з їх матір`ю - [PERSON] (фактичне місце проживання: [ADDRESS] ). Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 03.07.2017 року позивачка, як громадянка України, та відповідач, як громадянин Республіки Ліван, документований посвідкою на постійне проживання в Україні, уклали шлюб в м. Бейрут (Ліванська Республіка), посвідчений шаріатським суддею [PERSON] , № 1286/2017. Свідоцтво про укладення шлюбу було легалізовано Міністерством Закордонних Справ Лівану 16.04.2018, про що консул Посольства України в Ліванській Республіці засвідчив 11.05.2018 справжність попереднього підпису МЗС Лівану (консульська легалізація). За час перебування у шлюбі у подружжя народилися 3 малолітніх дітей, які мають громадянство України: [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.06.2024 по справі №755/3491/24 шлюб між [PERSON] та громадянином Лівану [PERSON] розірвано. Починаючи з 2022 року, подружнє життя у сторін не складалося, виникали конфлікти і непорозуміння, внаслідок чого тривалий час до офіційного розірвання шлюбу подружжя проживало окремо та спільного побуту не вело. Разом з тим, після фактичного припинення шлюбних відносин, малолітні діти позивача та відповідача весь час проживають з матір`ю, яка повністю забезпечує їм належні побутові умови, догляд та розвиток згідно віку. Після розірвання шлюбу відносини між позивачем та відповідачем суттєво погіршилися, відповідач почав погрожувати позивачеві, що відбере в останньої дітей, маніпулювати тим фактом, що діти проживають з матір`ю, лише тому, що він дозволяє, а якщо поведінка позивача не відповідатиме вимогам та очікуванням відповідача - позивач не зможе бачити дітей. Останнім часом конфлікти почастішали, сторони не можуть дійти компромісу щодо місця проживання дітей, у зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду з відповідним позовом. Позивач є матір`ю трьох малолітніх дітей, яких виховує самостійно. У зв`язку з тим, що діти від народження проживають з матір`ю, а також з огляду на їх вік - діти емоційно прив`язані саме до матері, стосунки з матір`ю у них щирі і довірливі, мати забезпечує їм піклування та догляд, а також належні умови розвитку. Не зважаючи на постійну зайнятість позивача вихованням трьох дітей - остання офіційно працевлаштована, та займає посаду бізнес-аналітика у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Ексадель Грузія», яка дає можливість мати гнучкий графік та працювати з дому, що дозволяє їй пристосовувати своє життя до потреб дітей, дбати про їх виховання та розвиток, піклуватися про їх фізичний, духовний, моральний стан. Позивач має постійний щомісячний дохід в розмірі близько 6600 дол. США, який дозволяє їй забезпечувати дітям належні побутові умови проживання, навчання, розвитку. Тимчасово, у зв`язку з повномасштабними воєнними діями на території України, діти позивача та відповідача проживають у квартирі в Туреччині, м. Стамбул, мають власну кімнату. У приміщенні, де проживають діти, є всі необхідні умови для гідного життя та розвитку, окрема дитяча кімната, сучасна побутова техніка та меблі, предмети домашнього вжитку, гаряча вода та опалення, у ньому тепло, чисто та охайно, наявні дитячі іграшки та речі, є місце для ігор та відпочинку. Діти ( [PERSON] , [PERSON] ) ходять в дитячий садочок, повноцінно розвиваються згідно віку. Малолітній [PERSON] , якому станом на дату подання позову ще не виповнилося і двох років, постійно знаходиться поруч з позивачем, яка забезпечує йому належний догляд, піклування, увагу та турботу. Отже, позивач має постійне місце проживання, постійну роботу, належну та достойну заробітну плату, веде здоровий спосіб життя, що дозволяє дати дітям все необхідне. Дітям забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера для зростання. Між позивачем та дітьми склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дітей, їх повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Діти емоційно дуже прив`язані до матері, сприймають її як найближчу та найріднішу людину. До початку повномасштабного вторгнення в Україну - діти проживали з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Проте, після початку на території України широкомасштабних бойових дій, з метою збереження життя та здоров`я дітей - позивач вимушена була виїхати з дітьми за межі України до Республіки Туреччина, де наразі тимчасово перебуває. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку» (постанова КЦС у складі ВС від 14.02.2019 у справі №377/128/18). Отже, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У п. 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07.12.2006, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. При вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. При розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Підстави для визначення місця проживання дітей разом із позивачкою наявні, оскільки найкращі інтереси дітей в даному випадку будуть забезпечені саме у проживанні з мамою. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.10.2018 у справі № 402/428/16-ц, суди, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини, насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Визначення місця проживання дітей з матір`ю максимально забезпечить інтереси малолітніх дітей, жодною мірою не вплине на їх психоемоційний стан, оскільки діти звикли постійно проживати з мамою, та постійно потребують її уваги та піклування в силу свого віку. Позивачем створені всі належні умови для проживання, навчання та повноцінного розвитку малолітніх дітей. Позивач має постійний стабільний дохід, необхідний для утримання дітей, до кримінальної відповідальності не притягувалася, незнятої чи непогашеної судимості не має. Згідно зі Звітом про оцінку психологічного стану дитини [PERSON] від 21.07.2024, виданим навчальним закладом «БАШАРИЛИ СЕЧКІН МОДЕРН ЕГІТІМ ІЛЬКОКУЛУ», дитина навчається у дошкільній групі. Згідно зі Звітом про оцінку психологічного стану дитини [PERSON] від 21.07.2024, виданим навчальним закладом «БАШАРИЛИ СЕЧКІН МОДЕРН ЕГІТІМ ІЛЬКОКУЛУ», дитина навчається у 1-А класі. В найкращих інтересах дитини необхідно визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) з позивачем, оскільки: у дітей вже сформувалися міцні соціальні зв`язки за місцем їх постійного проживання та необхідні соціально-побутові умови; позивач забезпечила дітям належні умови проживання та має стабільний постійний заробіток; з народження діти проживають виключно з позивачем, що в свою чергу підкреслює рівень емоційної довіри між дітьми та мамою; з огляду на вік малолітніх дітей (6 років, 4 роки, 1 рік) - діти потребують тісного спілкування з мамою, її уваги, піклування, турботи. Існує об`єктивна необхідність у визначенні місця проживання дитини разом із матір`ю в силу тих обставин, які наразі існують в Україні. Визначення проживання дітей разом з матір`ю не вплине на інтереси відповідача, оскільки останній має можливість бачитися та проводити час з дітьми. Позивач ніколи не обмежувала і не планує обмежувати участь батька у житті дітей, оскільки розуміє, що обоє з батьків мають виключне значення для дитини, та впливають на її розвиток та психологічний стан. Зважаючи на те, що малолітні діти народжені в Україні, мають українське громадянство, і місце постійного проживання в Україні - позивач вважає, що справа підсудна національним судам України, адже саме Україна є звичайним місцем проживання дітей. Ухвалою суду від 07.10.2024 року відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 07.11.2024 року витребувано письмовий висновок органу опіки та піклування. Ухвалою суду від 18.12.2024 року задоволене клопотання представника позивача про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 03.01.2025 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Відповідач неодноразово викликався до суду, однак жодного разу до суду не з`явився. Суд здійснював виклики відповідача за останньою відомою зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою відповідача, однак судова кореспонденція повернулась до суду без вручення адресату. У відповідності до положень ч. 10 ст. 187 ЦПК України, виклик відповідача до суду здійснювався також через розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву не подав. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання ; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В судовому засіданні представник позивача не заперечує проти проведення заочного розгляду справи та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що у 2017 році сторони у справі зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду. Від шлюбу сторони мають трьох малолітніх дітей. Стосунки між подружжям стали погіршуватись ще до офіційного розірвання шлюбу, з 2022 року сторони почали проживати окремо. Представник вказує, що відповідач має ще кілька офіційних дружин та має дітей від цих дружин, отже приділяти увагу відповідач має всім своїм дітям. Також представник зазначає, що на теперішній час відповідач відвідує дітей не враховуючи їх режиму та графіку, і у випадку визначення місця проживання дітей з мамою, можна буде узгодити конкретний графік спілкування батька з дітьми, уникаючи порушення їх звичного способу життя. Позивачка працює віддалено, що дозволяє їй турбуватись про дітей, крім того із дітьми їй допомагає мати. Тимчасово, поки в Україні існує небезпека для життя та здоров`я дітей, позивачка з дітьми проживає у м. Стамбул (Туреччина). Усіма питаннями виховання та догляду за дітьми займається позивачка, а у разі якщо діти проживатимуть з батьком, їх вихованням будуть займатись інші дружини відповідача, оскільки так заведено у країні його походження. Об`єктивно за таких умов, дітям сторін інші дружини будуть приділяти менше уваги ніж своїм власним дітям. Після закінчення воєнних дій позивачка разом з дітьми планує повернутись до України. Саме позивачка займається розвитком та вихованням дітей. Служба у справах дітей та сім`ї не дала свого висновку щодо розв`язання спору, але згідно теперішньої практики Верховного Суду зазначене не є перепоною для розгляду справи, крім того висновок носить рекомендаційний характер. Саме матір займається дітьми, а відповідач переважно займається собою. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Позивачка є громадянкою України, що підтверджується копією її паспорта громадянина України (а.с. 20-21). Відповідач має посвідку на постійне проживання в Україні терміном дії до 26.10.2030 року, громадянство ЛВН (а.с. 28). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.06.2024 року у справі №755/3491/24 розірваний шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладений 03 червня 2017 року в місті Бейрут, про що Міністерством внутрішніх справ та муніципалітетів Ліванської Республіки видано Свідоцтво про шлюб, посвідчений шаріатським суддею [PERSON] , номер та дата виконання запису акта № 90 від 29 березня 2018 року (а.с. 16-19). У цьому рішення суду встановив, зокрема, наступні обставини: - Позивач є громадянкою України, а відповідач - громадянином Ліванської Республіки; - 03 червня 2017 року між сторонами зареєстровано шлюб, про що Міністерством внутрішніх справ та муніципалітетів Ліванської Республіки видано Свідоцтво про шлюб, посвідчений шаріатським суддею [PERSON], номер та дата виконання запису акта № 90 від 29 березня 2018 року; - Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачем; - Судом встановлено, що шлюбні відносини припинені через відсутність взаєморозуміння. Сторони спільно не проживають, не господарюють. Сім`я фактично розпалася і надалі спільне проживання і збереження сім`ї неможливе. Постановою Київського апеляційного суду від 15.01.2025 року у справі №755/3491/24 рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2024 року залишене без змін (а.с. 16-162). [PERSON] , [INFO] , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон, а його батьками є сторони у справі відповідно до копії свідоцтва про народження (а.с. 22, 30). [PERSON] , [INFO] , є громадянином України, що підтверджується копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон, а його батьками є сторони у справі відповідно до копії свідоцтва про народження (а.с. 23, 51). [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон, а її батьками є сторони у справі відповідно до виписки свідоцтва про народження (а.с. 24, 52). Позивачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та на підтвердження наявності належних умов для проживання дітей до позову додано фотографії житлового приміщення (а.с. 31, 34-50). Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки від 22.07.2024 року, позивачка працює в ТОВ «Ексадель Грузія» на посаді бізнес-аналітика. ЇЇ заробітна плата за останні 12 місяці склала 80305,02 дол. США (а.с. 61). За змістом Звіту про оцінку психологічного стану дитини від 21.07.2024 року, [PERSON] навчається у 1-А класі Баширили Сечкін Модерн Егітім Ількокулу . Мати й батько розлучені, [PERSON] живе з матір`ю та двома молодшими братами. Учениця регулярно отримувала підтримку від класного керівника та служби психологічного супроводу школи для подолання труднощів з адаптацією у школі, проблем у стосунках з друзями, а також у зв`язку зі змінами в емоційному стані через розлучення батьків. Через ці емоційні зміни та труднощі в адаптації й соціалізації, рекомендується продовжувати психологічну підтримку (а.с. 64-65). За змістом Звіту про оцінку психологічного стану дитини від 21.07.2024 року, [PERSON] навчається в дошкільній групі Баширили Сечкін Модерн Егітім Ількокулу . Мати й батько розлучені, [PERSON] живе з матір`ю, старшою сестрою та молодшим братом. Розвиток, адаптація до школи, стосунки з друзями, емоційний стан і поведінка учня відповідають віковим нормам. Учень почувається щасливим в школі (а.с. 70-71). Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності на наявності судимості», позивачка до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої або непогашеної судимості не має, у розшуку не перебуває (а.с. 111). Стороною позивача до матеріалів справи додано також докази наявності у відповідача інших офіційних дружин та дітей від цих дружин (а.с. 113-114). Відповідно до положень ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За змістом висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 16.12.2024 року, комісією встановлено, що батьки дітей [PERSON] та [PERSON] , перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в червні 2024 року, хоча стосунки були припинені набагато раніше. Мати дітей, [PERSON] , в 2022 році з малолітніми дітьми, через введення воєнного стану в Україні, з метою забезпечення безпеки дітей, їх життя та здоров`я, виїхали до Туреччини, де і проживають по теперішній час. Орган опіки та піклування не може об`єктивно дослідити питання щодо визначення місця проживання дітей, оскільки повернення дітей в Україну під час воєнного стану може нести загрозу їх життю та здоров`ю. Розгляд зазначеного питання можливий після повернення дітей в Україну, або після припинення дії воєнного стану в Україні (а.с. 129-130). Разом з цим, у постанові Верховного суду від 11.12.2023 року у справі №607/20787/19 викладено наступний висновок: Чинним законодавством України не передбачено імперативної умови про те, що перебування дитини за межами України є підставою для відмови в задоволенні позову про визначення місця її проживання лише з цієї підстави. Крім того, зважаючи на положення міжнародних договорів щодо збереження юрисдикції судів України в питаннях батьківської відповідальності, очевидною є можливість вирішення справи про визначення місця проживання дитини саме національними судами. Таким чином, сама по собі обставина проживання дитини за кордоном (незалежно від того, вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним із батьків в Україні, а факт повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Дитина, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Право дитини на постійне місце проживання є однією із базових потреб дитини, що включає відчуття нею свого дому, безпеки та власного простору. Визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не має впливу на взаємовідносини з іншим із батьків, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків і не позбавляє права приймати участь у вихованні дитини. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частина 8 статті 7 СК України визначає, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 №789-ХІІ передбачено, що у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно Принципу 6 Декларації прав дитини (резолюція 1386 (ХІІ) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року), дитина повинна зростати під піклуванням та відповідальністю своїх батьків, та, у всякому разі, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». З комплексного аналізу норм сімейного права вбачається, що насамперед суд має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце проживання, місце навчання, психологічний стан дитини, ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, стабільність, комплексність та послідовність батьків у своїх діях по відношенню до дитини тощо. Вирішуючи спір суд зобов`язаний керуватися виключно інтересами дитини та достовірно встановити із ким із батьків дитині буде краще та з ким із батьків дитина буде перебувати в повній соціальній захищеності. Поняття «відірвання, розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не обмежує права іншого із батьків на спілкування з дітьми, виявлення турботи відносно них та участь у їх вихованні. Згідно зі статтями 8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. При визначенні місця проживання дитини у разі окремого проживання батьків застосовується принцип забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував позитивні зобов`язання держави щодо забезпечення вказаних інтересів в аспекті дотримання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вказував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови. По-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. По-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним («Neulinger and Shuruk v. Switzerland» від 8 січня 2009 року, заява № 41615/07, « Mamchur v. Ukraine» від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09). Згідно із частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватися батьківські права. Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому, найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). Виходячи виключно із інтересів самих дітей, суд приходить до висновку про доцільність визначення їх місця проживання разом із матір`ю, оскільки із матеріалів справи убачається, що діти мають ще дуже малолітній вік, який об`єктивно вимагає більшої жіночої турботи, крім того діти фактично проживають з матір`ю. Матір дітей має стабільний дохід, що вказує на можливість забезпечення дітей гармонійними умовами проживання та розвитку. Позивачка до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої або непогашеної судимості немає, в розшуку не перебуває. Судом не встановлено обставин, які б законодавчо не дозволяли можливості визначення місця проживання дітей разом з їх матір`ю та вказували на необхідність визначення їх місця проживання разом з батьком. Визначаючи місце проживання малолітніх дітей разом з їх матір`ю суд наголошує, що відповідно до ч. 3 ст. 157 СК України, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У цій справі судом не встановлено будь-яких належних даних про те, що спілкування батька з дітьми може зашкодити нормальному розвитку дітей, а тому позивачка маючи рішення суду про визначення місця проживання дітей разом із нею, не має права перешкоджати батькові спілкуватись з дітьми та брати участь у їх вихованні. На підставі викладеного,

Outcome: approved