Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-14 00:00:00

Позивач, [PERSON] ,\~через свого\~представника \~адвоката Павлюк\~Світлану Олександрівну, звернувся\~до Корабельного\~районного суду\~м.\~Миколаєва з\~позовом до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко Світлана Василівна, про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування, в якому просив визначити, що частка у спільній сумісній власності матері позивача - [PERSON] , яка померла [INFO] , на земельну ділянку [ADDRESS] , площею 0,0913 га, кадастровий номер 4810136600:07:013:0005, призначеної для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані в [ADDRESS] , становить 31/50 земельної ділянки, а також визнати за ним - [PERSON] , [INFO] , право власності на 31/50 земельної ділянки [ADDRESS] , площею 0,0913 га, кадастровий номер 4810136600:07:013:0005, призначеної для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані в [ADDRESS] . В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 31.10.2013 року позивач - [PERSON] , [INFO] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті його матері - [PERSON] , яка померла [INFO] , що посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Корчинською І.В. від 17.09.2011 року за реєстровим № 279. Спадщина на яку видано це свідоцтво, складається з 31/50 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною часткою прилеглих до неї господарських та побутових будівель та споруд, що розташований в [ADDRESS] . Повідомив, що право власності на 31/50 будинку підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 12010313 від 31.10.2013 року. Окрім того, позивач звернув увагу суду на те, що [PERSON] також є сином спадкодавця, який помер у 2021 році. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 861772, виданого Миколаївською міською радою 13.04.2009 року, [PERSON] є власником земельної ділянки, співвласником земельної ділянки зазначено спадкодавця [PERSON] , цільове призначення (використання) земельної ділянки: "Обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд". Згідно витягу з Державного реєстру речових прав за № 390918178 від 14.08.2024 року зареєстровано право спільної сумісної власності спадкодавця на земельну ділянку. Представник позивача зазначив, що позивач звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Іваненко Світлани Василівни за видачою свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку в праві спільної часткової власності від земельної ділянки [ADDRESS] , площею 0,0913 га, кадастровий номер 4810136600:07:013:0005. Згідно довідки про склад спадкоємців від 18.07.2024 року за вих. № 184/01-16, що видана Нотаріусом, по спадковій справі після смерті спадкодавця позивач є одним спадкоємцем. 02.10.2024 року позивач отримав роз`яснення Нотаріуса за вих. № 261/02-14 про те, що з урахуванням вищевикладеного встановити склад спадкового майна неможливо до вирішення питання щодо встановлення частки спадкодавця у спільному сумісному майні, та для вирішення вказаного питання запропоновано звернутися до суду. Позивач вважав за необхідне повідомити суду, що договір про визначення часток земельної ділянки, частка у праві спільної сумісної власності на яку спадкується, не посвідчувався, рішенням суду частки не визначалися, будь-якої іншої домовленості між співвласниками земельної ділянки не існувало Ураховуючи викладене, з метою реалізації свого права на спадкування за заповітом Позивач вимушений звернутись до суду з даною позовною заявою, визначивши відповідачем дочку [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Корабельного\~районного суду\~м.\~Миколаєва від\~21.11.2024 року по зазначеній справі було відкрито загальне позовне провадження та запропоновано відповідачу подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження і позивачу встановлений п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Сторони, повідомленні своєчасно та належним чином, у судове засідання, призначене на 06.06.2025 не з`явилися. Позивач надав суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справу у його відсутності, позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити. Третя особа в судове засідання не з`явилась, надіслала суду письмові пояснення по справі, в яких щодо визначення частки спадкодавця у спільній сумісній власності позовні вимоги визанала, а з вимогою позивача, щодо визнання права власності у порядку спадкування на спадкове майно, після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] - заперечувала, так як наявна можливість нотаріального оформлення права власності у порядку спадкування за законом. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , виданого Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції. Факт того, що [PERSON] є сином померлої [PERSON] підтверджено копією свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , Серія [NUMBER] . Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С.В., було заведено спадкову справу №18/2013 на підставі заяви позивача - [PERSON] , зареєстрованої в книзі обліку та реєстрації спадкових справ 18.06.2013 року за порядковим №41, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №34301689 від 18.06.2013 року. Спадщину після смерті [PERSON] прийнято [PERSON] а саме 31.10.2013 року позивач - [PERSON] , [INFO] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті його матері - [PERSON] , яка померла [INFO] , що посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Корчинською І.В. від 17.09.2011 року за реєстровим № 279. Спадщина на яку видано це свідоцтво, складається з 31/50 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною часткою прилеглих до неї господарських та побутових будівель та споруд, що розташований в [ADDRESS] . Право власності на 31/50 будинку підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 12010313 від 31.10.2013 року. Окрім того, [PERSON] , [INFO] , також є сином спадкодавця, який помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданого Корабельним районним у місті Миколаєві відділі держаної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 861772, виданого Миколаївською міською радою 13.04.2009 року, [PERSON] є власником земельної ділянки, співвласником земельної ділянки зазначено спадкодавця [PERSON] , цільове призначення (використання) земельної ділянки: "Обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд". Згідно витягу з Державного реєстру речових прав за № 390918178 від 14.08.2024 року зареєстровано право спільної сумісної власності спадкодавця на земельну ділянку. Позивач звертався до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Іваненко Світлани Василівни за видачою свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку в праві спільної часткової власності від земельної ділянки [ADDRESS] , площею 0,0913 га, кадастровий номер 4810136600:07:013:0005. Згідно довідки про склад спадкоємців від 18.07.2024 року за вих. № 184/01-16, що видана приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Іваненко Світланою Василівною, по спадковій справі після смерті спадкодавця позивач є одним спадкоємцем. 02.10.2024 року позивач отримав роз`яснення приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Іваненко Світлани Василівни за вих. № 261/02-14 про те, що встановити склад спадкового майна неможливо до вирішення питання щодо встановлення частки спадкодавця у спільному сумісному майні, та для вирішення вказаного питання запропоновано звернутися до суду. За нормою частини 1 кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з частиною 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Виходячи з положень частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (стаття 328 ЦК України) Згідно з частинами 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За нормою частини 1 статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. На підставі частини 1 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. При цьому, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина 1 статті 368 ЦК України). За нормою частин 1, 2 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Положеннями частин 1, 2 статті 370 ЦК України передбачається, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до статей 1218, 1226 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому необхідно визначити якою є доля спадкодавця у праві спільної сумісної власності. Як роз`яснено пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 № 20 частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його органами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Чинне законодавство не надає нотаріусу права здійснювати виділ частки. Таким чином, у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності, передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об`єктом спадкування. Видачу нотаріусом свідоцтва про частку в спільному майні за заявою інших учасників спільної сумісної власності законодавство не передбачає, відтак слід вважати, що для успадкування частки у спільній сумісній власності після смерті іншого учасника спільної сумісної власності, справа про визначення належної йому частки вирішуватиметься в суді. Таким чином, оскільки при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, істотне значення має встановлення її розміру, що може бути зроблено також після відкриття спадщини, спадкоємець не позбавлений законом такого права, і його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яким відповідно до статті 1216 ЦК України, є перехід права та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до пункту 3.4. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року відповідно до статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту статті 357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, резолютивну частину судового рішення в цій категорії справ має бути викладено наступним чином: «Визначити, що частка померлого ( П.І.Б.) в праві спільної сумісної власності на квартиру (будинок, садибу) становила - ». Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, враховуючи, що будь-якої домовленості між співвласниками щодо розміру їх часток не було, суд вважає, що вимога позивача, де він просить визначити, що частка [PERSON] , яка померла [INFO] , у спільній сумісній власності на земельну ділянку [ADDRESS] , площею 0,0913 га, кадастровий номер 4810136600:07:013:0005, призначеної для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані в [ADDRESS] , становить 31/50 земельної ділянки, підлягає задоволенню з огляду на вищевикладені доводи в їх сукупності, та враховуючи обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог. Вимогу позивача, в якій він просить визнати за ним право власності на 31/50 земельної ділянки [ADDRESS] , площею 0,0913 га, кадастровий номер 4810136600:07:013:0005, призначеної для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані в [ADDRESS] , суд вважає передчасною, з огляду на те, що у позивача наявна можливість нотаріального оформлення права власності у порядку спадкування за законом. Крім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до Постанови КЦС ВС від 30.09.2022 року за № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть, у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулося у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явилися всі учасники такої справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial