Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання правочину недійсним посилаючись на те, що 24.03.2021 р. нею та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, а саме, що позивач отримала від відповідача строком до 24.03.2023 року кошти на суму 776 426, 00 грн., що в еквіваленті становить 28 000 доларів США, які і зобов`язувалась повернути. Договір позики забезпеченийй іпотекою квартири, що належить позивачу на праві власності та яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Розписка про фактичне отримання грошових коштів саме позивачем здійснена не була. Фактично кошти отримані [PERSON] , на той час її зятем, а тому відсутність розписки, підписаної позивачем спростовує факт реального отримання коштів і підтверджує отримання грошових коштів лише на папері. Позивач уклала договір позики на прохання [PERSON] , який займався підприємницькою діяльністю та на той час його бізнес потребував кошти для розвитку, оскільки перебував у занепаді. Враховуючи, що кошти від бізнесу будуть для фінансового благополуччя сім`ї доньки, позивач погодилась укласти зазначені договори. Для позивача договір позики є безгрошовим, оскільки ніяких коштів вона не отримувала. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відсутність розписки позивача разом із іншими доказами підтверджують фіктивність вчинюваного договору позики між сторонами. Просила визнати недійсним, з моменту його вчинення, договір позики від 24.03.2021 р., укладений між сторонами; визнати недійсним, з моменту його вчинення, договір іпотеки від 24.03.2021 р. укладений між сторонами з одночасним припиненням прав іпотекодавця [PERSON] та іпотекодержателя [PERSON] . Позивач [PERSON] звернулась в Київський районний суд м. Полтави з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. У позовній заяві вказала, що 24.03.2021 р. нею та відповідачем та [PERSON] укладено договір позики, а саме, що позивач отримала від відповідача строком до 24.03.2023 року кошти на суму 776 426, 00 грн., що в еквіваленті становить 28 000 доларів США, яку і зобов`язувалась повернути. Договір позики забезпечений іпотекою квартири, що належить позивачу на праві власності та яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Позивачу стало відомо про те, що власником іпотечної квартири став [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.04.2024 р ., посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального міського округу Тригуб Є.О. Положеннями ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі зазначаються, зокрема порядок визначення вартості, за якою іпотекодержатель набуває право власності/спеціальне майнове право на предмет іпотеки. В даному випадку в договорі іпотеки сторонами не узгоджений порядок визначення вартості квартири, а тому сторони повинні керуватися нормами чинного законодавства України, оскільки продаж іпотечної нерухомості, зокрема за непогодженою іпотекодавцем заниженою ціною, є недійсним. Іпотекодержатель повинен запропонувати іпотекодателю погодити ціну продажу нерухомості перед укладенням договору і підтвердити цю пропозицію документально. Оцінка нерухомості за фотографіями або технічною документацією без дослідження є недостовірною. Оскаржуваним договором купівлі-продажу квартири порушені майнові права позивача. Позивач вважає, що є всі підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним згідно до вимог ст.215 ЦК України. Позивач [PERSON] звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення. У позовній заяві посилався, що відповідно до договору купівлі-продажу предмету іпотеки він є власником кв. [ADDRESS] . 17 червня 2024 року та 21 серпня 2024 року позивач звертався на адресу відповідача з вимогами щодо звільнення даної квартири, припинення нею користування та проживання, надання йому ключів. На даний час відповідач продовжує проживати у квартирі та житлове приміщення не звільняє. Просив виселити [PERSON] з житлового приміщення, а саме з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення та зняття її з реєстрації. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 03 жовтня 2023 року відкрито загальне позовне провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Набока Юлія Василівна, [PERSON] про визнання правочину недійсним. Ухвалою суду від 20 жовтня 2023 року у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 26 квітня 2024 року закрито підготовче засідання, визнано явку третьої особи [PERSON] обов`язковою. Ухвалою суду від 07 червня 2024 року частково задоволено заяву представника позивача. Забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартири [ADDRESS] , загальною площею 50,6 кв.м, житлововю площею 28,3 кв. м., реєстраційний номер нерухомого майна: 275741253101 до набрання судового рішення законної сили. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 19 серпня 2024 року цивільну справу №552/5715/23 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову [PERSON] , приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Набока Ю.В. про визнання правочину недійсним та цивільну справу №552/3810/24 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тригуб Євгенія Олегівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним об`єднано в одне провадження. Об`єднаному провадженню присвоєно номер справи №552/5715/23, провадження №2/552/555/24. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 20 вересня 2024 року об`єднано цивільну справу 552/6350/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення, зняття з реєстрації в одне провадження з цивільною справою за позовом 552/5715/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину недійсним та за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Об`єднаній справі присвоєно номер 552/5715/23. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 26 серпня 2024 року суд повернувся до стадії підготовчого засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2024 року закрито підготовче провадження , справа призначена до судового розгляду. Ухвалою суду від 24.12.2024 року визнано явку третьої особи [PERSON] обов`язковою. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, що викладені як в позовних заявах так і відповіді на відзив та просила задовольнити. Позовні вимоги [PERSON] не визнала, позивач [PERSON] у спірній квартирі не проживає та не зареєстрована. Просила відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнав, підтримав наданий відзив та пояснив, що факт отримання [PERSON] коштів у розмірі 776\~424 грн., що в еквіваленті складає 28\~000 доларів підтверджено її підписом у договорі позики, а тому відсутня потреба у складанні розписки про отрамання коштів. Договір позики відповідав волевиявленню сторін правочину. Позовні вимоги є безпідставними та недоведеними, тому просив відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнала, підтримала наданий відзив, заперечення на відповідь на відзив та пояснила, що доводи позивача щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним є безпідставними та незаконними, оскільки спростовуються положеннями укладеного договору іпотеки та Законом України «Про іпотеку». Посилання позивача щодо продажу квартири за заниженою ціною також не відповідають дійсності, оскільки нерухоме майно продано за вищою ціною ніж та, що зазначена в договорі іпотеки та визначена на підставі висновку оціночно-будівельної експертизи. Норми ст. 232 ЦПК України взагалі не можуть бути застосовані в даному випаду. Просила відмовити в задоволенні позову. Позовні вимоги [PERSON] підтримала та просила задовольнити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причина неявки невідома. Треті особи приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Набока Ю.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О. в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення не надходило. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що 20 жовтня 2020 року [PERSON] (донька позивача) зареєструвала шлюб з [PERSON] , який рішенням Київського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2023 року розірвано. Згідно договору позики від 04 березня 2021 року (далі Договір позики), а саме згідно п.1 [PERSON] (позикодавець) передала у власність [PERSON] (позичальникові) строком до 24 березня 2023 року грошові кошти в розмірі 776\~426 грн., що в еквіваленті становить 28\~000 доларів США, таку ж саму суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві до 24 березня 2023 року. Згідно п.5 Договору позики сторони стверджують, що однаково розуміють природу цього правочину та його правові насліди; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; вони не обмежені в праві укладати правочини; вони не визнані в установленому порядку недієздатним (повністю або частково); вони не перебувають у хворобливому стані, не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, не перебувають під впливом лікарських, наркотичних засобів, психотропних речовин; вільне володіння українською мовою дозволяє кожному з них правильно зрозуміти зміст цього договору. Позичальник стверджує, що гроші позичаються нею для власних потреб (п.6 Договору позики ). Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики позичальникові. Сторони що підписали, свідчать, що однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, текст договору прочитаний ними повністю, значення та наслідки цього правочину їм роз`яснені і відповідають їх намірам, про що свідчать їх особисті підписи на договорі (п.17 Договору позики). Договір підписаний позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] (п.18 Договору позики). Факт підписання Договору позики позивачем у ході судового розгляду не оспорювався, а отже є визнаним. 24 березня 2021 року згідно договору іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Набокою Ю.В. іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку іпотекодержателю [PERSON] квартиру [ADDRESS] ( далі Договір іпотеки). Пунктом 4 даного договору визначено, що зазначене майно передається в іпотеку, як забезпечення виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів, переданих за Договором позики від 24.03.2021 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] на суму 776\~426 грн., що є еквівалентом суми 28\~000 доларів США зі строком повернення не пізніше 24.03.2023 року, а також відшкодування збитків, завданих несвоєчасним виконанням Основного зобов`язання , відшкодування витрат по зверненню стягнення на Предмет іпотеки в повному обсязі (в тому числі витрати за виконавчим написом), визначеному на момент фактичного задоволення вимог. Узгоджена сторонами вартість Предмету іпотеки становить 831885 грн. Оцінка здійснена за домовленістю між учасниками правочину,без залучення експертів ( п.5 Договору іпотеки) Пунктом 6 цього ж договору визначено, що предмет іпотеки залишається в користуванні і володінні іпотекодавця відповідно до його функціонального призначення та технічних можливостей. Згідно п.7.4.3 Договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання Позичальником зобов`язань, забезпечених Іпотекодавцем цим Договором, вони не будуть виконані. Відповідно до Додатку до Договору позики, 11.10.2022 року [PERSON] передав [PERSON] 1\~000 доларів США, залишок коштів складає 27\~000 доларів США; 19.10.2022 р [PERSON] передав [PERSON] 200 доларів США залишок коштів 26\~800 доларів США. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином обов`язок доведення обставин, за яких оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним, покладається саме на позивача у справі, тобто на особу, яка заперечує його дійсність. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17. Твердження позивача, щодо відсутні належних та допустимих доказів передачі коштів позикодавцем відповідачем [PERSON] та отримання їх позичальником [PERSON] не знайшли своє підтвердження з огляду на зміст укладеного між сторонами Договору позики від 24 березня 2021 року. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Доводи позивача про неотримання нею коштів за Договором позики не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки у самому тексті договору визначено, що передачу коштів було здійснено, а саме п.1 Договору позики містить формулювання, що позикодавець передала, а позичальник прийняла у власність 776\~246 грн., що в еквіваленті становить 28\~000 доларів США. Застосування\~ дієслова у минулому\~часі\~означає, що\~дія\~відбулася до моменту\~повідомлення\~про неї. Отже, умови договору позики підтверджують, що укладаючи цей договір сторони засвідчили факт передачі грошових коштів, який відбувся до моменту його підписання . Посилання представника позивача [PERSON] про «безгрошовість» оспорюваного договору, оскільки позичальником не видавалась розписка про отримані від [PERSON] кошти, не приймаються, оскільки конструкція частини другої статті 1047 ЦК України не передбачає обов`язкового складання розписки на підтвердження укладення договору позики та його умов. Суд також приймає до уваги, що [PERSON] з березня 2021 року і по день звернення до суду (березень 2023 року) з цим позовом не заявляла претензій щодо передачі грошових коштів за Договором позики, а звернулась до суду з позовом після отримання вимоги [PERSON] із попередженням щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)). Крім того, суд приймає до уваги, що у день підписання договору позики між сторонами було укладено Договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики, що свідчить про те, що сторони підтвердили зміст та розмір основного зобов`язання. Посилання позивача [PERSON] щодо визнання її потерпілою в рамках кримінального провадження , внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023170420000163 від 16.01.2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, відібрання пояснень від [PERSON] щодо отримання ним коштів від [PERSON] після укладення договору іпотеки, не може слугувати беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог. Суду не надано доказів, що будь-яка особа, у тому числі і [PERSON] в рамках даного кримінального провадження визнана винною щодо заволодіння майном [PERSON] чи вчиненню інших шахрайських дій по відношенню до останньої чи належного їй майна. За таких встановлених обставин підстави для визнання недійсним Договору позики від 24 березня 2021 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] відсутні, а тому дана позовна вимога не підлягає задоволенню. Згідно із абзацом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» основне зобов`язання - це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (частина четверта статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Істотною умовою договору іпотеки є\~зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання (стаття 18\~Закону України «Про іпотеку»). Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Одними із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Ефективний захист прав особи має бути спрямованим на відновлення справедливості. Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин та вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Оскльки суд дійшов до висновку, що відсутні підстави для визнання недійсним Договору позики від 24 березня 2021 року, тому не підлягає задоволенню і похідна позовна вимоги, а саме визнання недійсним Договору іпотеки від 24 березня 2021 року, укладеного з метою забезпечення виконання умов Договору позики. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання догвооур купівлі-продажу недійсним суд виходить з наступного. Позивач [PERSON] як на підставу для задоволення позовних вимог посилалась на незгоду щодо визначення вартості квартири [ADDRESS] при продажі даної квартири як предмета іпотеки. Проведення оцінки відбулось з порушенням, без проведення безпосереднього огляду та не уповноваженою особою. Згідно договору купівлі-продажу предмету іпотеки іпотекодержателем від свого імені, у відповідності до статті 38 Закону України «Про іпотеку» від 23 квітня 2024 року, [PERSON] (продавець) в особі представника [PERSON] , що є іпотекодержателем за Договором іпотеки укладеним 24 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] (покупець), а саме [PERSON] передала у власність [PERSON] кв. [ADDRESS] за адресою [ADDRESS] . Право продажу квартири виникло у продавця у зв`язку з порушенням умов Договору позики від 24.03.2021 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , а також на підставі положень статті 38 Закону України «Про іпотеку». Право власності на дану квартиру зареєстровано за [PERSON] у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 1.3 договору купівлі - продажу від 23.04.2024 року право продажу квартири виникло у Продавця в зв`язку із порушенням умов Договору позики від 24.03.2021 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , а також на підставі положень ст. З8 Закону України «Про іпотеку», в тому числі застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься у розділі 10 Договору іпотеки. Пунктом 8 Договору іпотеки від 24.03.2021 року передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється на розсуд Іпотекодержателя: або за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса або на підставі застереження про задоволення прав вимог Іпотекодержателя або згідно з договором про задоволеня вимог Іпотекодержателя. П.10.2 договору іпотеки визначено, щодо продажу Іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі - продажу у порядку, встановленому ст. З8 Закону України «Про іпотеку» та з дотриманням інших вимог законодавства. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві , іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленом у законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Частиною 5 ст. З8 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. 30 січня 2024 року відповідач [PERSON] на адресу позивача [PERSON] , за місцем її фактичного проживання, направила вимогу щодо усунення порушень за договором позики та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, яку остання отримала 07.02.2024 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зазначено, що «умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Відповідно до п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 р. по справі № 757/1324З/17 передбачено, що у разі направлення іпотекодержателем іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до частини першої статті 35 Закону України "Про іпотек у" з одночасним повідомленням про обраний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до частини першої статті З8 Закону України "Про іпотеку " (одним документом) слід виходити з пріоритету дотримання саме частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" . Згідно з п. 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 р. по справі №757/1324З/17 встановлено, що у разі дотримання іпотекодержателем вимог частини першої статті 35 Закону України "Про і потеку" щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання невиконання вимог частини першої статті З8 Закону України "Про іпотеку" щодо повідомлення іпотекодавця про конкретний спосіб задоволення вимог іпотекодаржателя шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не має наслідком настання нікчемності такого правочину та не є підставою, за умови дотримання інших вимог закону щодо такого виду правочину, для визнання такого договору недійсним. Таким чином, позивач, отримавши повідомлення-вимогу, не відреагувала на неї протягом 30 календарних днів з дня її отримання. Не виявила наміру щодо врегулювання своєї заборгованості за Договором позики, маючи при цьому повідомлення, що предмет іпотеки може бути проданий у порядку\~статті 38 Закону України «Про іпотеки»\~. Отже, а ні норми\~Закону України «Про іпотеку», а ні умови Договору іпотеки невизначають обов`язку узгоджувати з боржником/позивачем ціну продажу предмету іпотеки. Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У судовому засіданні встановлено та не заперечувалось позивачем [PERSON] , що нею не виконувались умови договору позики щодо повернення [PERSON] коштів у розмірі еквівалентному 28\~000 доларів США та станом на 24 березня 2023 року грошові кошти не повернуті, а отже іпотекодержатель скористався своїм правом на продаж предмету іпотеки. З часу отримання вимоги, позивач [PERSON] не зверталась до іпотекодержателя з приводу визначення вартості нерухомого майна щодо послідуючого його продажу. Як вбачається з п. 5 Договору іпотеки від 24 березня 2021 року, сторони договору [PERSON] та [PERSON] узгодили вартість предмету іпотеки спірної квартири у розмірі 831\~885 грн. Оцінка здійснена за домовленістю учасників правочину, без залучення експертів. Відповідно до звіту про оцінку майна від 19 березня 2024 року, який виконаний суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , ринкова вартість двохкімнатної квартири, загальною площею 50,60 м2, житловою площею 28,30 м2, що знаходиться за адресою [ADDRESS] складає 1\~104\~000 грн. Оцінка проведена на час продажу нерухомого майна та значно перевищує оцінку вартості, що визначена сторонами в договорі іпотеки. При оцінці предмета іпотеки та відлучення його в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та укладенні договору про оцінку предмету іпотеки іпотекодержатель [PERSON] , до якої перейшло право власності на предмет іпотеки є єдиним належним замовником оцінки об`єкту предмета іпотеки. Не погоджуючись із звітом про оцінку майна від 19 березня 2024 року, заявник своє право на рецензування не використав та не надав суду належного доказу, передбаченого Національним стандартом №1, неякісної (недостовірної) оцінки Звіту про оцінку майна від 19 березня 2024 року. Згідно наданих суду доказів оцінка проведена уповноваженою особою, що має відповідний сертифікат суб`єкта оціночної діяльності та у спосіб, що визначений законодавством. Пунктом 2.1 договору купівлі - продажу від 23.04 .2024 року визначена ціна продажу квартири 1 104000 грн. Згідно з правовим висновком Верховного суду від 18.04.2024 року по справі № 754/2683/22 відповідно до якого відмовлено у визнанні недійсним договору купівлі - продажу відповідно до ст.38 Закону України «Про іпотеку» та встановлено, що необr'рунтованим є аргумент касаційної скарги про те, що жодного повідомлення від відповідача про вартість майна, яка повинна погоджуватися з власником майна, позивач не отримувала. Даний висновок ВС здійснив на підставі того, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього (частина третя статті 38 Закону України «Про іпотеку»). Посилання позивача на невідповідність реальної вартості реалізованого майна вартості його відчуження не становить підстав у недійсності вказаних правочинів, оскільки за змістом частини шостої статті 38 Закон у України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження посилання позивача [PERSON] щодо недійсності оспорюваного договору купівлі-прлодау на підставі ч.1,2 ст. 228, 232 ЦК України. Згідно статті 232 ЦК України правочин який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку з вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. Відповідно до правової позиції ВС, викладеної в постанові від 14.03.2024 року по справі № 920/З95/2З встановлено, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання; наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя; така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. Суду не надано належних доказів, що представником [PERSON] [PERSON] вчинено правочин всупереч інтересам довірителя [PERSON] , до того ж відсутні належні докази, що між представником [PERSON] була будь - яка домовленість з [PERSON] , спрямована на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя [PERSON] . На час розгляду справи, відповідач [PERSON] не висловлювала своєї незгоди щодо дій представника [PERSON] стосовно укладеного ним договору купівлі - продажу від 23.04.2024 року в її інтересах, відсутні посилання щодо відкликання нею довіреності після підписання відповідного договору, у зв`язку з незгодою з діями представника. Статтею 228\~ЦК України\~визначено,\~що правочин\~вважається таким,\~що порушує\~публічний порядок,\~якщо він\~був спрямований\~на порушення\~конституційних прав\~і свобод\~людини і\~громадянина,\~знищення,\~пошкодження майна\~фізичної або\~юридичної особи,\~держави,\~Автономної Республіки\~Крим,\~територіальної громади,\~незаконне заволодіння\~ним. Правочин,\~який порушує\~публічний порядок,\~є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Небажання позивача щодо відчуження предмета іпотеки на користь третьої особи у зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань, не може трактуватись, як порушення її прав та законних інтересів внаслідок укладення оспорюваного договору купівлі - продажу від 23.04.2024 року. Судом установлено, що продаж предмета іпотеки відбулась з дотриманям норм діючого законодавства, а тому відсутні будь-які підстави для визнання оспорюваного договору недійсним в порядку ст. 228 ЦК України. Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, що відповідає правоій у постановах Верховного Суду від 04.12.201 9 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 29.08.2023 рок у по справі № 910/5958/20). Щодо посилання позивача про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 23.04.2024 року як нікчемного, відповідно до ст. 228 ЦК України, то такі вимоги не можуть бути задоволені взагалі згідно правового висновк у Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, відповідно до якого визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у сил у закону. Аналогічні висновку викладені в постанові Великої палати Верховного суду від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц. Що стосується позовних вимог [PERSON] про виселення та зняття з реєстраційного обліку [PERSON] . Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути співмірним із переслідуваною законною метою. У рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. У той же час статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] не є власником спірної квартири, членом сім`ї власника квартири [PERSON] , а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство, а тому використовувати таке майно для проживання не має права. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, зробила наступний висновок: « Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. На адресу [PERSON] за місцем знаходження спірної квартири направлились позивачем вимоги щодо виселення з квартири. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] заперечувала факт користування її довірителем спірною квартирою, проте у ході розгляду справи пояснила, що дана квартира [PERSON] не використовується за призначенням. Будинок в якому знаходиться квартира зазнав ушкоджень після обстрілу і лише [PERSON] приймала міри щодо усунення пошкоджень, що свідчить, що остання не втратила зв`язок з даним нерухомим майном, а тому позовна вимога про виселення підлягає задоволенню. Як встановлено в ході судового розгляду, [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , тому позовна вимога в частині зняття [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS] не підлягає задоволенню.

Outcome: partial