Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-14 00:00:00

[PERSON] в інтересах якої діє адвокат Моняк Р.В. звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи її тим, що 29.08.2020 року виконавчим комітетом Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований шлюб, про що свідчить запис № 07 від 29.08.2020 року в книзі реєстрації актів цивільного стану. Вказаний шлюб є чинним, актовий запис в органах РАЦС про розірвання шлюбу відсутній. Так, за темпоральний проміжок часу між Відповідачем та Позивачем життя у складі подружжя не склалось. Через несумісність характерів, стосунки Позивача із Відповідачем розладились, зникло взаєморозуміння, виникла неповага один до одного та, на даному підґрунті, виникли сварки. Шлюб між Позивачем та Відповідачем є лише формальним, оскільки особисті відносини між ними тривалий час мали негативний характер, відсутнє нормальне спілкування. Строк на примирення сторін просить не надавати, оскільки примирення не виправить стан їх шлюбних відносин, а вказані вище обставини продовжуються протягом тривалого часу, тому, це лише погіршить стан відносин Позивача та Відповідача і продовжить їх перебіг в часі. За таких обставин, позивачка просить суд шлюб, який був укладений 29.08.2020 року, між нею та [PERSON] розірвати. У судове засідання [PERSON] не з`явилася, однак її представник адвокат Моняк Р.В. подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримав повністю. Проти заочного розгляду справи не заперечує. [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, в тому числі й шляхом повідомлення на офіційному веб сайті судової влади України, а тому суд в порядку ст. 280 ЦПК України, вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Відзиву у визначений судом строк відповідач не надіслав. Згідно з ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідачем у встановлений законом строк відзив на позов не подано, в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з оригіналу свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 29.08.2020 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області, про що було зроблено відповідний актовий запис № 07. Відповідно до ч.3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Судом встановлено, що спільне життя у сторін не склалося, спільне господарство як подружжя не ведуть, життя, яке б ґрунтувалося на почуттях взаємної любові, дружби та поваги немає. Спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Спору щодо поділу спільного майна подружжя та визначення місця проживання дітей сторонами не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, а тому шлюб між сторонами, слід розірвати. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивачки понесені останньою судові витрати у розмірі 1211,20 грн. судового збору.

Outcome: approved