Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-10 00:00:00

Виконувач обов`язків першого заступника керівника Ніжинської окружної прокуратури Чернігівської області 21.03.2025 звернувся до суду в інтересах держави в особі Ніжинської міської ради Чернігівської області, з позовом, у якому просить стягнути з відповідачки [PERSON] на користь Ніжинської міської ради Чернігівської області матеріальну шкоду, завдану внаслідок незаконного звільнення працівника,\~у розмірі 272 438,19 грн, а також стягнути\~до загального фонду Чернігівської обласної прокуратури 4086,57\~грн витрат зі сплати судового збору. Позов аргументує тим, що до Ніжинської окружної прокуратури 17.09.2024 надійшло звернення представника [PERSON] адвоката Приходька Я.М. щодо вчинення кримінальних правопорушень [PERSON] та щодо вжиття заходів представницького характеру для захисту порушених економічних (майнових) інтересів держави внаслідок видачі останньою незаконного наказу про звільнення [PERSON] . За результатами розгляду звернення та опрацюванням відомостей Єдиного реєстру судових рішень встановлено, що наказом директора Ніжинської гімназії № 3 Ніжинської міської ради Пушкіної В.В. від 10.02.2022 № 8-к\~заступника директора з навчально-виховної роботи, вчителя зарубіжної літератури та української літератури\~Ніжинської гімназії № 3 [PERSON] звільнено з роботи з 15.02.2022 з підстав закінчення строку дії трудового договору (контракту) згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України та п. 4.7 контракту від 15.02.2021. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19.12.2022 у справі № 740/2636/22 позов [PERSON] задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ директора Ніжинської гімназії № 3 Ніжинської міської ради Чернігівської області від 10.02.2022 № 8-к [PERSON] та поновлено [PERSON] на роботі в Ніжинській гімназії № 3 на посадах заступника директора з навчально-виховної роботи, вчителя зарубіжної літератури та української літератури з 16.02.2022. Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуваний наказ\~є незаконним, що свідчить про наявність підстав для поновлення позивачки на посадах, з яких її було звільнено. Постановою Чернігівського апеляційного суду від\~ 16.05.2023 у справі №740/2636/22 апеляційну скаргу Ніжинської гімназії № 3 Ніжинської міської ради Чернігівської області залишено без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19.12.2022 - без змін. В подальшому [PERSON] звернулася\~ до Ніжинського міськрайонного суду з позовом до Ніжинської гімназії № 3 Ніжинської міської ради\~про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористані дні відпустки, матеріальної допомоги, заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.04.2024 у справі № 740/5688/23 за позовною заявою [PERSON] стягнуто з Ніжинської гімназії № 3 Ніжинської міської ради Чернігівської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з\~16.02.2022 по 02.01.2023 в сумі 272 438,19 грн.\~(без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів), компенсацію за невикористані дні відпустки у сумі 70 352,31 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.01.2023 по 04.07.2023 в сумі 158\~431,00 грн., 25000,00 грн моральної шкоди, 1834,27\~грн. понесених судових витрат по сплаті судового збору. Вказане рішення суду не оскаржувалось та\~ набрало законної сили. Таким чином, звільнення [PERSON] з посади заступника директора з навчально-виховної роботи та вчителя зарубіжної літератури та української літератури, яке здійснене на підставі незаконного наказу директора Ніжинської гімназії № 3 Пушкіної В.В. від 10.02.2022 № 8-к,\~ призвело\~до стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за рахунок бюджетних коштів Ніжинської територіальної громади у сумі 272 438,19 грн. Оскільки звільнення [PERSON] здійснено з порушенням вимог законодавства України, то обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну у зв`язку з виплатою коштів незаконно звільненому працівнику за час вимушеного прогулу, покладається саме на [PERSON] , яка видала\~незаконний наказ про її звільнення. На даний час матеріальна шкода, завдана незаконним звільненням працівника, ПушкінаВ.В. не відшкодувала, тому прокурор звертається до суду із позовом з метою відновлення порушених економічних (майнових) інтересів держави, захисту інтересів держави у бюджетній сфері. Згідно п. 1.1. Статуту Ніжинської гімназії № 3 Ніжинської міської ради, затвердженого рішенням Ніжинської міської ради Чернігівської області VIIІ скликання від 07.12.2022 №27-26/2022, гімназія є комунальним закладом другого рівня повної загальної середньої освіти і належить до комунальної власності Ніжинської територіальної громади, в особі Ніжинської міської ради Чернігівської області. Відповідно до п 1.7. Статуту Нiжинська гiмназiя № 3 Ніжинської міської ради Чернігівської області є автономним закладом освіти, тобто має право суб`єкта освітньої діяльності на самоврядування, яке полягає в її самостійності, незалежності та відповідальності в ухваленні рішень щодо освітніх, організаційних, фінансових, кадрових та інших питань діяльності, що проводяться в порядку та в межах, визначених чинним законодавством України. Згідно п. 1.23 Статуту управління закладом освіти в межах повноважень, визначених законами та установчими документами закладу освіти, здійснюють: Ніжинська міська рада Чернігівської області (засновник закладу освіти)… Пунктом 1.6 Статуту гімназії передбачено, що фінансування закладу освіти здійснюється на підставі кошторису, що затверджується Ніжинською міською радою Чернігівської області. Згідно п. 6.2. Статуту фінансування здобуття повної загальної середньої освіти здійснюється за рахунок коштів державного, місцевого бюджету та інших джерел, не заборонених чинним законодавством України. Рішенням Ніжинської міської ради від 08.11.2023 № 5-34/2023 Ніжинську гімназію № 3 Ніжинської міської ради Чернігівської області переведено на самостійну фінансово-господарську діяльність та визначено розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Указаним рішенням передбачено, що керівник (директор) Ніжинської гімназії № 3 ПушкінаВ.В. забезпечує самостійне ведення бухгалтерського обліку та фінансової звітності з 01.01.2024; ведення бухгалтерського обліку та фінансової звітності з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» й інших нормативно-правових актів; відкриття рахунків в ГУ ДКСУ в Чернігівській області та вчинення інших дій, необхідних для самостійного здійснення витрат у межах затверджених кошторисами обсягів фінансування. Таким чином, Ніжинська гімназія № 3 Ніжинської міської ради як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня при виконанні рішення Ніжинського міськрайонного суду у справі № 740/5688/23 про стягнення коштів на користь [PERSON] , у тому числі середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 272\~438,19 грн., розпорядилася не власними коштами, а коштами місцевого бюджету Ніжинської територіальної громади. Оскільки засновником та власником Ніжинської гімназії № 3 є Ніжинська міська рада, яка від імені Ніжинської територіальних громади виконує функції власника її майна, фінансує і контролює діяльність цього закладу освіти, з місцевого бюджету якої сплачено кошти на виконання вищезазначеного рішення суду, а також зобов`язана контролювати виконання місцевого бюджету, зокрема законність та ефективність використання комунальним закладом коштів цього бюджету призначених для організації роботи закладу, тому саме Ніжинська міська рада є органом, уповноваженим на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, пов`язаних із стягненням в порядку регресу коштів до місцевого бюджету. Таким чином, належним позивачем у даному випадку є саме Ніжинська міська рада. Ніжинською окружною прокуратурою листом від 27.11.2024 №52-77-8180вих-24 повідомлено Ніжинську міську раду про виявлений факт порушення інтересів держави внаслідок невідшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення [PERSON] , та тим самим, надано можливість відреагувати на вказані порушення інтересів держави. Згідно відповіді Ніжинської міської ради №01.1-15/6-3161 від 10.12.2024 заходи щодо звернення (стягнення) з [PERSON] коштів на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення [PERSON] , у тому числі в судовому порядку, не вживалися у зв`язку з відсутністю у розпорядженні Ніжинської міської ради будь-яких документів із зазначеного питання. По спливу майже трьох місяців з моменту повідомлення прокурором 27.11.2024 Ніжинської міської ради про виявлені порушення економічних (майнових) інтересів держави щодо невідшкодування до місцевого бюджету шкоди, завданої внаслідок виплат Ніжинською гімназією №3 відшкодування середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням [PERSON] , органом місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, не вжито неналежних заходів для захисту порушених економічних інтересів держави. Враховуючи обмежений строк позовної давності для стягнення коштів в порядку регресу, що становить один рік, вказана бездіяльність уповноваженого органу може призвести до пропуску строків позовної давності та неможливості поновлення порушених економічних інтересів держави. За таких обставин у прокурора виникає обов`язок виконати субсидіарну роль по захисту інтересів держави та є підставою для здійснення окружною прокуратурою захисту в суді інтересів держави в особі Ніжинської міської ради. Позивачем Ніжинською міською радою Чернігівської області, та третьою особою Ніжинською гімназією №3 Ніжинської міської ради, заяв по суті справи не подано. Ухвалою судді 26.03.2025 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Ухвалою суду 08.07.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачки [PERSON] - адвоката Аніщенка О.Г. про поновлення строку на подачу відзиву, а відзив повернуто без розгляду. У судовому засіданні прокурор Божок І.І. позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Зазначила, що Ніжинська міська рада є належним позиваем, адже є засновником та власником Ніжинської гімназії № 3, від імені Ніжинської територіальних громади виконує функції власника майна, фінансує і контролює діяльність гімназії, з місцевого бюджету сплачено кошти на виконання вищезазначеного рішення суду. Закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них. Предметом спору в такій категорії справ є відшкодування шкоди в порядку регресу, а неправомірність дій відповідачки [PERSON] встановлена рішенням суду про незаконність звільнення [PERSON] та додаткового правового аналізу не потребує. Представник позивача, Ніжинської міської ради, - Бережняк О.О. позов прокурора не підтримала, та пояснила, що Ніжинська міська рада погоджується з тим, що внаслідок видання відповідачкою [PERSON] наказу від 10.02.2022 про звільнення [PERSON] останній на виконання рішення суду про поновлення на роботі було \~оплачено у заявленому прокурором розмірі час вимушеного прогулу, але [PERSON] не має нести за це матеріальну відповідальність, оскільки приймала рішення про звільнення [PERSON] відповідно до діючих на час прийняття цього рішення норм Закону України «Про повну загальну середню освіту», які були визнані неконституційними тільки згодом. Представник відповідачки адвокат Аніщенко О.Г. позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. В обгрунтування позиції зазначив наступне. Прокурором неправильно визначено позивача у справі і Ніжинська міська рада є неналежним позивачем, оскільки вищестоящим в порядку підлеглості органом, якому відповідно до ч. 4 ст. 136 КЗпП України належить право звернення до суду з позовом до директора Ніжинської гімназії № 3 Ніжинської міської ради Чернігівської області ПушкіноїВ.В. про стягнення з неї, як керівника установи, матеріальної шкоди є Управління освіти Ніжинської міської ради Чернігівської області, а не Ніжинська міська рада Чернігівської області. Ніжинська гімназія № 3 Ніжинської міської ради Чернігівської знаходиться в підпорядкуванні Управління освіти Ніжинської міської ради Чернігівської області і саме з Управлінням освіти Ніжинської міської ради Пушкіна В.В. уклала 28.02.2020 трудовий контракт (договір). Крім того, відсутня вина [PERSON] як обов`язкова умова покладання на неї матеріальної відповідальності за п. 8 ст. 134 КЗпП України. Безпосередньо судами першої та апеляційної інстанції при розгляді справи про поновлення [PERSON] на роботі було констатовано, що звільнення [PERSON] з роботи відбулося не з підстав порушення [PERSON] трудового законодавства, а з підстав неконстутиційності приписів підпункту 2 пункту 3 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про повну загальну середню освіту», абзацу третього частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16.01.2020 № 463-ІХ, згідно з яким «педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років». Згідно норм Кодексу законів про працю України, матеріальна відповідальність покладається на працівника за умови, що така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. [PERSON] , видаючи наказ про звільнення [PERSON] , керувалась діючими на той час нормами закону, які у подальшому було визнано неконституційними, а отже підстави вважати дії [PERSON] протиправними відсутні. Представник третьої особи, Ніжинської гімназії №3 Ніжинської міської ради, в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи завчасно повідомлений. Заслухавши прокурора, представників позивача і відповідачки, дослідивши матеріали справи та з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та дійшов наступного висновку. Установлено, що наказом директора Ніжинської гімназії №3 від 10.02.2022 №8 [PERSON] з 15.02.2022 було звільнено з роботи [PERSON] , заступника директора Ніжинської гімназії №3 з навчально-виховної роботи, вчителя зарубіжної літератури та української літератури, з підстав закінчення строку дії трудового договору (контракту) згідно п.2 ст.36 КЗпП України, п. 4.7 контракту від 15.02.2021. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19.12.2022 у справі № 740/2636/22 задоволено позовні вимоги [PERSON] до Ніжинської гімназії №3 Ніжинської міської ради Чернігівської області, про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, визнано незаконним та скасовано наказ директора Ніжинської гімназії №3 Ніжинської міської ради Чернігівської області ПушкіноїВ.В. від 10.02.2022 №8 «Про звільнення з роботи заступника директора з навчально-виховної роботи, вчителя зарубіжної літератури та української літератури [PERSON] »; поновлено [PERSON] на роботі в Ніжинській гімназії №3 Ніжинської міської ради Чернігівської області на посадах заступника директора з навчально-виховної роботи, вчителя зарубіжної літератури та української літератури з 16.02.2022 (а.с.33-39). Постановою Чернігівського апеляційного суду від 16.05.2023 рішення суду від 19.12.2022 залишено без змін. Наказом № 110-к від 20.12.2022 Ніжинської гімназії №3 поновлено [PERSON] на роботі в Ніжинській гімназії №3 Ніжинської міської ради Чернігівської області на посадах заступника директора з навчально-виховної роботи, вчителя зарубіжної літератури та української літератури з 16.02.2022 (а.с. 67). Наказом № 1 від 03.01.2023 Ніжинської гімназії №3, [PERSON] звільнено з посад заступника директора з навчально-виховної роботи, вчителя зарубіжної літератури та української літератури з 03.01.2023 за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП) (а.с.68). Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.04.2024 у справі № 740/5688/23 (а.с. 46-53), яке набрало законної сили, позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з Ніжинської гімназії № 3 Ніжинської міської ради Чернігівської області на користь [PERSON] : - середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.02.2022 по 02.01.2023 в сумі 272\~438 грн 19 коп (без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів); - компенсацію за невикористані дні відпустки у сумі 70\~352 грн. 31 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.01.2023\~по\~04.07.2023 в сумі 158 431 грн 00 коп.; - 25\~000 грн. моральної шкоди.; - 1834 грн. 27 коп. понесених судових витрат по сплаті судового збору. Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.04.2024 у справі № 740/5688/23 виконано, що підтверджується повідомленнями Ніжинського управління Державної казначейської служби України Чернігівської області від 23.05.2024 та від 03.06.2024 про безспірне списання коштів на виконання виконавчих листів Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області у справі № 740/5688/23 (а.с. 70, 72), а також даними про перерахування з рахунку Ніжинської гімназії № 3 на користь [PERSON] коштів згідно з платіжними інструкціями №1 від 22.05.2024 на суму 36\~561,00 грн. щодо сплати на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, та № 2 від 30.05.2024 на суму 491\~494,77 грн. щодо сплати [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористані дні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди, судових витрат (а.с. 69, 70 зворот, 71). Щодо доводів представника відповідачки про неправильність визначення прокурором позивача, суд ураховує, що за правилами ч. 4 ст. 136 КЗпП України стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. Згідно з\~п.\~1.4\~Статуту Ніжинської гімназії №3, заклад освіти знаходиться у підпорядкуванні Управління освіти Ніжинської міської ради. Водночас, відповідно до п. 1.23 Статуту Ніжинської гімназії №3 управління цим закладом освіти в межах повноважень, визначених законами та установчими документами закладу освіти, здійснюють з поміж інших як Ніжинська міська рада Чернігівської області, так і Управління освіти Ніжинської міської ради Чернігівської області. Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування. Оскільки засновником та власником Ніжинської гімназії № 3 є Ніжинська міська рада, яка від імені Ніжинської територіальних громади виконує функції власника її майна, фінансує діяльність цього закладу освіти, з місцевого бюджету якої сплачено кошти на виконання вищезазначеного рішення суду, а також зобов`язана контролювати виконання місцевого бюджету, зокрема законність та ефективність використання комунальним закладом коштів цього бюджету призначених для організації роботи закладу, тому не є визначальним і суд не вбачає підставою для відмови у позові визначення позивачем у справі Ніжинської міської ради, з у рахуванням і висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, про те, що закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них. Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 912/9/20, від 19.08.2020 у справі №\~923/449/18. При цьому, непідтримання Ніжинською міською радою позовних вимог, не перешкоджає розгляду справи судом та прийняття рішення по суті заявленого прокурором позову, оскільки згідно з ч. 4 ст. 57 ЦПК України відмова органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті. Що ж до суті позовних вимог, то при їх вирішенні суд застосовує наступні норми права. Відповідно до ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. За правилами ст. 138 КЗпП України саме роботодавець повинен довести наявність умов, передбачених\~статтею 130\~цього Кодексу, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду. Відповідно до ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст.\~134\~КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Відповідно до п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 11.11.1992 при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, виконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ст.\~134 та нової редакції ст. 237 КЗпП України (з 11.04.1992) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Отже, необхідною і обов`язковою умовою для покладення судом на [PERSON] обов`язку покрити шкоду, заподіяну у зв`язку з оплатою [PERSON] часу вимушеного прогулу, нормами ч. 2 ст. 130, п. 8 ч. 1 ст. 134, ст. 237 КЗпП України визначено вину [PERSON] в незаконному звільненні [PERSON] . Тобто, для покладання на [PERSON] матеріальної відповідальності її вина повинна бути обов`язково встановлена. При цьому, дану обов`язкову умову матеріальної відповідальності має довести роботодавець, а за обставин даної справи прокурор, який звернувся з позовом до суду. Вина являє собою відношення працівника до заподіяної шкоди у формі умислу чи необережності. Вирішуючи, чи доведена вина [PERSON] у незаконному звільненні [PERSON] , суд звертає увагу на наступне. На час прийняття 10.02.2022 [PERSON] наказу про звільнення [PERSON] діяли положення абзацу третього частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», згідно з яким педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років. Також підпункт 2 п. 3 розд. Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про повну загальну середню освіту» приписував таке: - набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з педагогічними працівниками державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, яким виплачується пенсія за віком, згідно з п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (абз. 1); - до 01.07.2020 керівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти зобов`язані припинити безстрокові трудові договори з педагогічними працівниками таких закладів освіти, яким виплачується пенсія за віком, з одночасним укладенням з ними трудових договорів строком на один рік. У разі незгоди з продовженням трудових відносин на умовах строкового трудового договору педагогічні працівники, яким виплачується пенсія за віком, звільняються згідно з п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Після закінчення строку трудового договору з такими педагогічними працівниками можуть укладатися строкові трудові договори відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 22 цього Закону (абз. 2). Як слідує з постанови Чернігівського апеляційного суду від 16.05.2023 у справі №740/2636/22, видаючи наказ від 10.02.2022 про звільнення [PERSON] , [PERSON] керувався положенням пункту 4.7 контракту від 15.02.2021, за яким у разі не укладення з працівником контракту на новий строк, передбачений ст. 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», після закінчення строку дії цього контракту, працівник звільняється із займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (у зв`язку із закінченням строку трудового договору). Фактично, по суті рішення [PERSON] про звільнення [PERSON] відповідало чинним на час його прийняття 10.02.2022 вищенаведеним нормам, у тому числі ст. 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту». Як вбачається з рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19.12.2022 у справі № 740/2636/22, визнаючи незаконним наказ [PERSON] від 10.02.2022 про звільнення [PERSON] , суд зазначив, що припис підпункту 2 пункту 3 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про повну загальну середню освіту» не може бути застосований для врегулювання спору між сторонами в силу ст. 43 Конституції України, ч. 3 ст. 22, ст. 2-1 КЗпП України, ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», правової позиції Конституційного Суду України, що викладена в абз. 7 п. 4.1 мотивувальної частини його Рішення від 07.07.2004 № 14-рп/2004 у справі № 1-14/2004, практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97, «Ван Раальте проти Нідерландів», «Пічкур проти України», заява № 10441/06), абз. 9 ч. 2 ст. 25 Закону України «Про освіту». Тобто, суд не застосував закон, який суперечив Конституції України, що узгоджується з положеннями ч. 6 ст. 10 ЦПК України, аналогічні яким є положення ст. 7 КАС України, щодо застосування яких Верховний Суд у п. 33 постанови від 10.12.2024 у справі №240/19209/21 дійшов висновків про те, що суди не мають застосовувати положення законів, які не відповідають Конституції, незалежно від того, чи визнавалися вони Конституційним Судом України неконституційними, тобто закони, що суперечать Конституції України не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними. Така позиція була висловлена ще Пленумом Верховного Суду України у постанові № 9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»: «Оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу,\~\~а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії.\~\~Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй». Тільки згодом, рішенням Конституційного Суду у справі № 1-5/2020(118/20) від 07.02.2023 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», згідно з яким «педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років», унаслідок чого унеможливлено укладення безстрокових трудових договорів з цією категорією педагогічних працівників. У контексті наведено суд зазначає, що в коло обов`язків [PERSON] , визначених її посадовою інструкцією, не входить і за законом не може входити вирішення питань про відповідність\~Конституції України\~(конституційності) законів України, повноваження на що має виключно Конституційний Суд України, та разом з тим при застосуванні норм права при розгляді справ нормами ч. 6 ст. 10 ЦПК України, ч. 6 ст. 10 ГПК України, ч. 4 ст. 7 КАС України передбачено можливість того, що суди загальної юрисдикції можуть дійти висновку про суперечність закону Конституції України. За таких обставин, попри прийняття саме [PERSON] незаконного наказу про звільнення [PERSON] , суд доходить висновку про відсутність вини [PERSON] у незаконному звільненні [PERSON] тому, що рішення [PERSON] про звільнення положенням Закону України «Про повну загальну середню освіту» відповідало, а визнано судом незаконним через невідповідність принципу верховенства права і Конституції України, тоді як [PERSON] була зобов`язана виконувати вимоги закону, і не наділена повноваженнями незастосовувати закон через його невідповідність Конституції України, що є прерогативою судів. Підсумовуючи наведене, суд вважає, що незаконне звільнення [PERSON] хоча і відбулося на підставі неправомірного рішення [PERSON] , однак не з її вини, а через недосконале правове регулювання суспільних відносин в сфері праці педагогічних працівників закладів загальної середньої освіти, що полягало у дії на час прийняття [PERSON] рішення про звільнення [PERSON] норм закону, якими вона керувалася у відповідності до їх змісту при прийнятті рішення про звільнення, що однак не відповідали Конституції України, у чому вини [PERSON] немає. Суд вважає, що за таких обставин [PERSON] не підлягає матеріальній відповідальності за шкоду, заподіяну закладу освіти незаконним звільненням [PERSON] .\~ Прокурор зазначає, що предметом спору в такій категорії справ є відшкодування шкоди в порядку регресу, а неправомірність дій відповідачки [PERSON] встановлена рішенням суду про незаконність звільнення [PERSON] та додаткового правового аналізу не потребує. При цьому посилається на висновки Верховного Суду. Суд погоджується, що відповідна практика застосування закону Верховним Судом існує, та зводиться до висновку, що факт незаконного звільнення працівників встановлений судами свідчить про вину особи, яка уповноважена на звільнення працівників, і службова особа, яка видала накази про звільнення працівників, які у подальшому визнано незаконними та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненим працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Такі висновки відображені у постановах Верховного Суду від 12.07.2023 у справі № 663/1169/20, від 23.04.2018 у справі №335/7848/15-ц, від 16.08.2018 у справі №401/534/17, від 10.10.2018 у справі №371/1165/16-ц, від 22.01.2021 у справі № 332/832/18, та інших. Також прокурор посилається на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, згідно з якими обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не визначено законом. Щодо даних аргументів суд зазначає, що незаконність наказу [PERSON] від 10.02.2022 про звільнення [PERSON] , та неправомірність дій [PERSON] , дійсно встановлені рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19.12.2022 по справі № 740/2636/22, і доказуванню не підлягають. Однак, обставини даної справи про стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди, з урахуванням конкретної обстановки і недосконалості правового регулювання, в умовах яких діяла [PERSON] , і за яких шкоду було заподіяно, і обставини справ, у яких сформульовані висновки Верховним Судом, різні, адже в останніх не мала місця ситуація застосування при звільненні норм закону згідно зі змістом його норм, які після цього були визнані неконституційними, що на думку суду, є виключною і особливою, відмінною обставиною, а відтак висновки, до яких дійшов Верховний Суд в означених справах, не можуть бути застосовані при вирішенні цієї справи. Тому, за конкретних обставин цієї справи відсутні підстави вважати, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19.12.2022 по справі №740/2636/22 установлено вину [PERSON] у незаконному звільненні [PERSON] у розумінні ст. 130 КЗпП України, як умови покладання на [PERSON] матеріальної відповідальності за п. 8 ст. 134 КЗпП України. За такого, відповідно до ст. 138 КЗпП України у справі підляє доведенню наявність передбачених ст. 130 КЗпП України умов для матеріальної відповідальності [PERSON] , однією з яких є її вина у незаконному звільненні працівника, на підтвердження чого з урахуванням наведених вище висновків суду достатніх доказів суду надано не було, оскільки немє вини [PERSON] у дії на час прийняття нею рішення про звільнення [PERSON] некоституційних положень закону, які вона застосувала згідно з їх змістом. Крім того, безпідставним є посилання в обґрунтування позовних вимог на норми Цивільного кодексу України, зокрема на ст. 1166 ЦК України і ст. 1191 ЦК України, адже відшкодування шкоди, заподіяної працівником підприємству, врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України. Чинним законодавством поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно майнової відповідальності. Ці види відповідальності за правовою природою істотно відрізняються одне від одного. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено у КЗпП України. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Тому норми ЦК України, спрямовані на правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності, не поширюються на трудові правовідносини. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16.12.2020 у справі №676/58/17-ц, від 07.07.2021 у справі № 500/9201/18, від 21.08.2023 у справі № 502/415/21. Таким чином, суд доходить висновку про те, що спірні правовідносини регулюються нормами КЗпП України, і наявність правових підстав для стягнення з відповідачки 272\~438,19 грн у відшкодування завданої матеріальної шкоди внаслідок незаконного звільнення працівника, зокрема що таке звільнення відбулося і така шкода заподіяна саме з вини відповідачки, прокурором не доведено, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed