Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

[PERSON] звернувся в Городищенський районний суд Черкаської області з позовною заявою до [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки і піклування Селищенської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, [INFO] про встановлення місця проживання дитини. Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач [PERSON] посилається на те, що 02 вересня 2016 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований у Корсунь-Шевченківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області та зроблено актовий запис №82. В шлюбі, [INFO] у них народилася дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] виданим Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області 12 жовтня 2018 року. Спільне життя між ними не склалося, тому рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 04 жовтня 2022 року шлюб було розірвано. Їх дочка проживає з ним за адресою [ADDRESS] і є вихованкою Селищенського ліцею Селищенської сільської ради Черкаської області в старшій дошкільній групі. Він не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні її прав та обов`язків щодо дитини і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина не була позбавлена піклування матері. Житловими умовами він та дитина забезпечені повністю. Він любить свою дочку і має змогу забезпечити її всім необхідним для розвитку. У нього нормований робочий день, має власний бізнес. Займається сільськогосподарським виробництвом, є фізичною особою підприємцем з основним видом діяльності вирощування зернових культур, бобових культур і насіння олійних культур. Постійно слідкує за станом здоров`я дочки, її розвитком, піклується про неї, має з нею психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Має час відвозити дитину до садочка та в майбутньому до школи, займатися з нею вечорами, гуляти. Має стабільний дохід і можливість у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Вони проживають у будинку з сучасним ремонтом та обладнанням, де створені всі умови для виховання і утримання. Спиртними напоями він не зловживає, не палить, за місцем проживання характеризується позитивно. Враховуючи, що дитина проживає разом із ним, ходить в дошкільний заклад за місцем його проживання, він має будинок, постійне місце роботи, то змушений звернутися до суду про встановлення місця проживання дитини разом з ним (а.с.1-3). 14 серпня 2024 року у цивільній справі ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області відкрито загальне позовне провадження і призначено підготовче засідання (а.с.73-75). 09 жовтня 2024 року у підготовчому засіданні ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області вирішено питання про склад сторін і залучено до участі в судовому розгляді цивільної справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [INFO] (а.с.97-99). 18 лютого 2025 року у цивільній справі ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду (а.с.133-135). У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача, адвокат Євтушенко М.П. позовні вимоги підтримали, пояснили, що є доцільним визначити місце проживання дитини з батьком, який є матеріально забезпеченим та спроможним займатися утриманням і вихованням дочки, яка бажає відвідувати дошкільний заклад і розвиватися. Заперечили щодо заслуховування думки неповнолітньої дитини в судовому засіданні у зв`язку з вирішенням питання про її місце проживання з батьком. Зазначили, що мати не приймає достатньої участі у розвитку і вихованні дитини, маючи незадовільний стан здоров`я. Наміру ухилятися від проходження військової служби не має. Відповідач [PERSON] позовні вимоги позивача визнала та згідна щоб дочка [PERSON] проживала з батьком [PERSON] з наданням їй можливості брати участь у вихованні дитини, при цьому заперечила щодо пояснень позивача про недостатню участь у розвитку дитини. Остільки має з нею зустрічі, приїжджає до неї або забирає її до свого місця проживання, приходить на свята у дитячий дошкільний заклад і не бажає бути позбавленою батьківських прав. Заперечила щодо заслуховування думки неповнолітньої дитини в судовому засіданні у зв`язку з вирішенням питання про її місце проживання з батьком. Пояснила, що має хворобу цукровий діабет та періодично повинна планувати проходження лікування в лікарняних закладах. Інших дітей та утриманців не має, матеріально забезпечена, має квартиру у місті Черкаси, не одружена. Згідно рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 04 жовтня 2022 року після розірвання шлюбу місце проживання дитини було визначено з нею і таке рішення приймалося з позивачем спільно в інтересах дитини. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки і піклування Селищенської сільської ради Звенигородського району Черкаської області Чорнодобравська Л.В. позов просила задоволити і надала суду копію рішення виконавчого комітету Селищенської сільської ради від 03 жовтня 2024 року №59-10 «Про затвердження висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини» із Висновком Органу опіки і піклування виконавчого комітету Селищенської сільської ради про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , мотивуючи тим, що дитина проживає з батьком у належних умовах і матеріально забезпечена, він займається її вихованням, зазначивши, що мати не брала участі в засіданні Комісії з питань захисту прав дитини Селищенської сільської ради від 02.10.2024 року №10. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [INFO] до участі в судовому засіданні не прибув, належно повідомлений, що підтверджується врученням судових повісток, 13 травня 2025 року надіслано до суду клопотання про розгляд цивільної справи без участі сторони і зазначено, що при прийнятті рішення суду необхідно взяти до уваги неухильне дотримання вимог чинного законодавства та Указу Президента України №69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», остільки згідно Єдиного Державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів АПС «[INFO]» [PERSON] перебуває на обліку в [INFO] (а.с.150). Неявка сторони у справі не перешкоджає розглядові справи по суті, так як повідомлена вчасно та належним чином, повідомила суд про свою позицію у справі письмово. За таких обставин, суд, вбачає, що у справі достатньо доказів для об`єктивного розгляду і слухає справу у відсутність [INFO] , з повідомленням про ухвалене судове рішення за результатами судового розгляду цивільної справи. Суд, розглянувши позов в межах заявлених вимог, заслухавши виступи учасників процесу, враховуючи належне повідомлення сторони про судовий розгляд справи і згоду на його проведення без її участі, дослідивши докази у справі, прийшов до висновку, що позов не обґрунтований і не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позивач повинен зазначити і довести підстави позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов`язує свої матеріально-правові вимоги. Згідно ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань. Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 вищевказаного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особа, що їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ст. ст. 150, 155 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, тобто здійснювати батьківські права, які не можуть суперечити інтересам дитини. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ч.ч.2, 7-9 ст.7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 154 СК України закріплює перелік прав батьків по захисту дитини, а саме: батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом. Відповідно до ч.4, ч.6 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 1 ст.161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Аналіз практики Європейського Суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. В ході судового розгляду із досліджених судом доказів та пояснень сторін, встановлено, що згідно свідоцтва про народження Серії [NUMBER] виданого Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області 12 жовтня 2018 року, батьками [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Позивач і відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який, згідно рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 04 жовтня 2022 року, розірвати (а.с.8-9). Рішення суду набрало законної сили 03 листопада 2022 року (а.с.8-9). При ухваленні рішення, суд, у відповідності до ст.109 СК України при розірванні шлюбу, місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] визначив після розірвання шлюбу з матір`ю - позивачем [PERSON] (а.с.8-9). Місце проживання [PERSON] та дитини [PERSON] підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 18 квітня 2024 року №180 за адресою [ADDRESS] (а.с.10). У довідці №76 від 11 квітня 2024 року зазначено, що [PERSON] є вихованкою закладу дошкільної освіти «Веселка» Селищенського ліцею Селищенської сільської ради Черкаської області в старшій дошкільній групі. Вихованням доньки займається батько, а мати контакту із закладом дошкільної освіти не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, з вихователями та вчителями не спілкується, батьківські збори та свята не відвідує (а.с.11). Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 27 травня 2024 року за зверненням [PERSON] , слід вбачати, що позивач і його неповнолітня дитина фактично проживають за адресою [ADDRESS] і для дитини створені належні умови для проживання і відпочинку та розвитку, що слід врахувати з метою визначення місця проживання дитини з батьком (а.с.12). Зі змісту довідки від 23 лютого 2023 року №30 Селищенської сільської ради вбачається, що [PERSON] і дочка [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] (а.с.14,16,17). У консультаційному висновку спеціаліста КНП «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» від 30 січня 2024 року зазначено - [PERSON] встановлено відповідний діагноз з рекомендацією до лікування у виді психологічної корекції (а.с.15). Із Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с.18). В Індивідуальній програмі на 2024-2025 роки вихованці дошкільного закладу [PERSON] вказано на розвиток індивідуальних особливостей з використанням психолого-педагогічних та корекційно-розвиткових послуг (а.с.19-36). У висновку про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи від 12 березня 2024 року стосовно [PERSON] вказано про умови виховання в сім`ї яка є неповною, проживання з батьком, з дідусем і бабусею, задовільні відносини як членами сім`ї (а.с.38-39). За змістом виписного епікризу з історії хвороби №6435 [PERSON] , то знаходилася в період з 29.08.2023 року по 15.09.2023 року на лікуванні стаціонарно в ендокринологічному відділенні (а.с.41). В копії рішення виконавчого комітету Селищенської сільської ради від 03 жовтня 2024 року №59-10 «Про затвердження висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини» відображено про затвердження висновку органу опіки і піклування щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] з батьком [PERSON] (а.с.89). У Висновку Органу опіки і піклування виконавчого комітету Селищенської сільської ради про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , рекомендовано за доцільним визначити місце проживання дитини з батьком (а.с.90). Із Витягу [INFO] стосовно [PERSON] встановлено про перебування на військовому обліку в [INFO] ( [ADDRESS] з постановою ВЛК придатний (а.с.92). Правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, проте Верховний Суд вбачає можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого є у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Таким чином, для набуття статусу «одинокий батько», необхідні дві умови: не перебування у шлюбі; виховання та утримання дитини самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. У судовому засіданні встановлено, що місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] визначено згідно рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 04 жовтня 2022 року за згодою її батьків [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу саме з матір`ю. Такий факт не оспорювався жодним з учасників справи, рішення суду набрало законної сили, тобто правових підстав визначати повторно місце проживання неповнолітньої дитини не встановлено, а позовні вимоги про зміну місця проживання на вирішення суду не заявлені. Відповідач [PERSON] , як мати, стосовно виховання неповнолітньої дитини, пояснила, що має велике бажання брати участь у вихованні і утриманні дитини, спірні питання не виникають з цього приводу, але не згідна із змістом доказів позивача, про те, що не приймає участі у вихованні дитини, заперечила зміст інформації у довідці дошкільного навчального заклалу, що не відвідує свята, чого і не зміг спростувати позивач, та що і викликало додаткову увагу зі сторони суду. На пропозицію суду, заслухати думку дитини при вирішенні питання щодо визначення місця її проживання, сторони категорично заперечили. Позивач [PERSON] просить суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини з ним та встановити факт самостійного виховання і утримання ним дитини, як батьком. Метою такого звернення до суду зазначив необхідність захисту прав та інтересів дитини, без підтвердження відповідної обставини, у зв`язку з викликами до військомату. Факт проживання неповнолітньої [PERSON] разом з батьком [PERSON] беззаперечно підтверджується доказами, наданими позивачем та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, але не узгоджується із поясненнями відповідача [PERSON] про те, що спілкується теж з дитиною, перебуває за місцем її проживання в селі Журавка, як і перебуває з нею у м.Черкаси, відвідує дитину на святах, які організовані дошкільним закладом і бажає продовжувати виховувати дочку. Визначення місця проживання дитини з батьком, є фактично відповідно до обставин у справі, підтвердженням факту самостійного утримання неповнолітньої дитини та може надавати позивачу право, з метою захисту прав та інтересів дитини [PERSON] , належним чином особисто здійснювати свої батьківські обов`язки, які покладені на нього Сімейним Кодексом України, діяти в інтересах дитини у випадках передбачених Законом, але при цьому незалежно від волі відповідача [PERSON] , що може надавати позивачу право ініціювати процедуру позбавлення батьківських прав. В зв`язку з тим, що вимога про встановлення факту самостійного виховання фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України, такими як право батьків на визначення місця проживання дитини, право матері чи батька на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у випадку, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, суд вважає, що ця вимога підлягає розгляду в порядку позовного провадження з об`єктивним і повним та всебічним вивченням доказів у справі. Відповідач [PERSON] не довела суду, що за станом свого здоров`я не може займатися вихованням дочки і є підстави повторно вирішувати питання про визначення місця проживання дитини, доказів які б підтверджували такі обставини до суду не надано, а довідку про перебування в період з 29.08.2023 року по 15.09.2023 року на лікуванні стаціонарно в ендокринологічному відділенні, яка надана до суду в копії, що є нечитабельною за змістом в частині органу, який її видав, суд оцінює як таку, що підтверджує обставини про відповідний період часу та певну інформацію про стан здоров`я особи. Із процесуальної поведінки позивача і відповідача в ході судового розгляду, суд, отримав сумнів у тому, що позивач має дійсні наміри не використовувати рішення суду як підставу для звернення до [INFO] на спростування обставин щодо підстав для загальної мобілізації на виконання вимог чинного законодавства та Указу Президента України №69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», остільки згідно Єдиного Державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів АПС «[INFO]» [PERSON] перебуває на обліку і є придатним для проходження військової служби. Суд з повагою ставиться до належного виконання позивачем, як батьком, своїх батьківських прав по відношенню до малолітньої доньки, переконаний в їх існуванні, але не вбачає у них ознак недостатності для стверджувального висновку про невиконання подібних відповідачем, як матір`ю. На думку суду, сторони у справі не обрали належний спосіб захисту прав неповнолітньої дитини, якщо вважають їх порушеними, та не були до кінця щирими перед судом у своїх поясненнях. Ураховуючи, що між позивачем та [INFO] можуть в подальшому виникнути обставини і відповідно спір, пов`язаний з доведенням наявності підстав для відстрочки від призову на військову службу, то слід брати до уваги, що спір який вирішує в суді позивач наразі може бути пов`язаний з виникненням чи реалізацією цивільних прав та обов`язків за предметом та можливими правовими наслідками і не може не стосуватися сфери публічно-правових відносин. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно неповнолітньої дитини для вирішення вдруге питання про визначення місця проживання дитини, а не зміну місця проживання дитини, є свідомим нехтуванням нею своїми материнськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо неї, тощо. Суд, при прийнятті рішення, вважає за необхідне врахувати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими, що і зазначено в п.79 рішення Європейського Суду з прав людини від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (заява № 35991/04). Проаналізувавши та оцінивши надані письмові докази, суд не вбачає у них, що за своїм змістом вони беззаперечно вказують на необхідність вдруге вирішувати питання про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Умовна згода, так її оцінює суд, відповідача [PERSON] на визначення місця проживання дитини з батьком, не є для суду безумовною підставою для прийняття відповідного рішення, оскільки зміна місця проживання дитини є крайнім заходом з чітким визначенням предмета спору та характеру спірних правовідносин, обставин справи, які підлягають встановленню. Справи про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, мають особливе значення у контексті захисту прав дітей. Наявність визнання відповідного позову матір`ю не може бути основою для прийняття такого рішення судом. Адже такі дії самі по собі є неправозгідними, суперечать моральним засадам суспільства та не відповідають інтересам дитини, як зазначено у справі про позбавлення батьківських прав (постанова КЦС від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22) на яку орієнтований суд і у справі, що розглядається. У справі обов`язково повинні досліджуватися інші обставини. Верховний Суд неодноразово підкреслював, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який йдуть лише у виняткових випадках. А головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку (постанова КЦС від 20.12.2023 у справі №522/20260/21). Саме ці докази і вважатимуться законними підставами для задоволення позову (постанова КЦС від 29.11.2023 у справі №607/15704/22). Зібрані позивачем письмові докази у справі отримані та сформовані станом на 2023 рік, а судовий розгляд цивільної справи здійснюється у 2024-2025 роках, і тому за своїм змістом вони не є такими, що підтверджують відповідні обставини з плином часу. Суд, з повагою ставиться до права позивача звернутися до суду за захистом порушених прав та інтересів, але схильний до думки, що докази мають бути з ознаками належності, допустимості, достовірності і достатності, як то визначено ст.ст.77,78,79,80 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, у контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог, слід відмовити в повному обсязі. Питання про відшкодування понесених судових витрат при зверненні до суду, позивач не заявив.

Outcome: dismissed