Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-10 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася з позовом до [PERSON] (далі - відповідач1), відповідно до уточненої позовної заяви від 10 липня 2024 року просить суд: - розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений 28 квітня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петренко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №828. Короткий зміст та узагальнені доводи позовної заяви. 28 квітня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання (догляду), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петренко О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 828. За умовами вказаного договору [PERSON] (набувач) зобов`язалась довічно повністю матеріально утримувати [PERSON] (відчуждувач), забезпечити її житлом, харчуванням, одягом, доглядом та необхідною допомогою; за згодою сторін обов?язок [PERSON] по наданню [PERSON] довічного матеріального забезпечення визначається у вигляді: забезпечувати житлом, шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі; щоденним триразовим калорійним харчуванням; забезпечувати придатним для носіння одягом та взуттям; здійснення догляду та необхідної допомоги; надання побутових послуг (прибирання квартири, прання постільної білизни, послуги перукарні, ремонт побутової, а також аудіо- відеотехніки, ремонт санузлів, тощо); забезпечення потреб у відпочинку: прогулянки на свіжому повітрі, забезпечення радіо-, телевізійним та телефонним зв?язком, щоденно; забезпечення згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості; забезпечення, в разі потреби, госпіталізації у лікарню з відвідуванням та поверненням додому, забезпечення послугами адвокатів та нотаріусів. "НАБУВАЧ" зобов`язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені ("НАБУВАЧЕМ" та "ВІДЧУЖУВАЧЕМ"). Пунктом 17 договору передбачено, що у разі смерті [PERSON] обов?язки за договором переходять до тих спадкоємців, до яких перейде відчужена за цим договором квартира. При відсутності у Набувача спадкоємців або при відмови їх від цього договору довічного утримання квартира, що відчужена з умовою довічного утримання, повертається Відчужувачу. Фактично відразу після укладання договору довічного утримання (догляду) Набувач взяті на себе обов?язки, які передбачені договором, належним чином не виконувала, харчування від неї позивач отримувала дуже рідко, прибирання квартири вона не здійснювала, комунальні послуги за квартиру не сплачувала, ліки позивач змушена була купувати за власні кошти зі своєї пенсії у зв?язку з невиконанням Набувачем обов?язків по забезпеченню її ліками. В лютому 2020 року позивач зламала руку і лікувалась в травматологічному відділенні Київської міської клінічної лікарні №?9, їй необхідна була операція, але у зв?язку з відсутністю коштів вона була вимушена від неї відмовитися, оскільки Набувач не надавала кошти на лікування. Внаслідок неможливості отримати належне лікування у травмованому місці утворився гній, через що в березні 2020 року вона пройшла амбулаторне лікування, під час якого було видалено гнійний вміст. У червні 2022 року позивач пройшла лікування в Київському міському клінічному онкологічному центрі, де їй була проведена операція з видалення пухлини, всі витрати на операцію і на необхідні ліки були оплачені позивачем особисто, оскільки Набувач відмовилась їх оплатити. Починаючи з червня 2023 року Набувач взагалі перестала приходити до неї і не відповідала на телефонні дзвінки, у зв`язку з чим, позивач неодноразово направляла листи з повідомленням на адресу набувача з проханням розірвати договір, але всі листи поверталися у зв?язку з неврученням адресату. Через деякий час зі слів Відповідача1 - [PERSON] , який є племінником Набувача, позивачу стало відомо, що Набувач хворіє і знаходиться в лікарні. За весь період хвороби Набувача Відповідач1 лише один раз відвідав позивача і приніс пакет з їжею. В січні 2024 року Набувач [PERSON] померла, у зв`язку з чим, всі обов?язки набувача за договором довічного утримання (догляду) перейшли до спадкоємця - [PERSON] . Проте, жодних з обов?язків, передбачених пунктом 12 Договору, Відповідач1 не виконує, оскільки позивач продовжує самостійно сплачувати комунальні послуги, купувати необхідні ліки, продукти харчування, готувати їжу, усю необхідну допомогу їй надають небайдужі сусіди, але аж ніяк не Відповідач1. Крім того, між нею і Відповідачем1 відсутні нормальні стосунки через зневажливе ставлення Відповідача до неї. У зв`язку з викладеним, позивач звернулась до суду з даним позовом. Провадження у суді та позиція сторін щодо предмету спору. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Шевченківського районного суду міста Києва матеріали справи передані для розгляду судді Романишеній І. П. Ухвалою суду від 01 липня 2024 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 12 липня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 14 жовтня 2024 року задоволено частково клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 04 грудня 2024 року задоволено клопотання представника позивача про залучення співвідповідача та витребування доказів. Ухвалою суду від 16 січня 2025 року закрито підготовчено провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 05 березня 2025 року задоволено клопотання представника відповідача1 про допит свідків. Залучено до участі у справі [PERSON] як співвідповідача. Витребувано у приватного нотаріуса КМНО Петренко О.В. копію матеріалів спадкової справи №06/2024, яка відкрита після смерті [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні 27 березня 2025 року судом допитано свідка [PERSON] , яка повідомила суду наступні відомі їй обставини спірних правовідносин. У 2022 році [PERSON] познайомилася із позивачкою. В квартирі було дуже брудно, погані умови для життя. Після смерті [PERSON] квартира перейшла у спадок до двох братів, натомість позивач казала, що вони її ображають, остання відмовляється від продуктів, які вони приносили, оскільки вона звикла робити все сама. Надалі, свідок [PERSON] оплачувала все, купували ліки, продукти. [PERSON] поставила позивачці вікна, натомість половину суми взяла у [PERSON] . Раз на тиждень [PERSON] приносить їжу, позивачка оплачувала рахунки за комунальні послуги. В судовому засіданні 22 квітня 2025 року судом допитано свідка [PERSON] , яка повідомила суду наступні відомі їй обставини спірних правовідносин. Позивач казала, що дуже помилилася з приводу того, коли підписувала договір. Всі фінанси вона брала на себе, комунальні витрати, продукти. Позивач сама ходила сплачувала комунальні рахунки, але [PERSON] забирала квитанції. В судовому засіданні 27 травня 2025 року судом допитано свідка [PERSON] , який повідомив суду наступні відомі йому обставини спірних правовідносин. [PERSON] звернулася з проханням, щоб ми допомагали відповідачу і його сім`ї доглядати за [PERSON] продуктами харчування та якщо буде змога, то фінансово. Кожні 2 тижні привозили [PERSON] продукти харчування, з яких вона готувала для [PERSON] їжу. [PERSON] постійно скаржилась, що [PERSON] погано до неї ставиться, ображала, не приймала від неї продукти. Продукти та навідування були на постійній основі. В судовому засіданні 27 травня 2025 року судом допитано свідка [PERSON] , яка повідомила суду наступні відомі їй обставини спірних правовідносин. [PERSON] допомагала позивачці, водила її до лікарні, купувала їй медикаменти, бачила як вона носила продукти, було розкладено все по баночкам, їжа була різна. В судовому засіданні 27 травня 2025 року судом допитано свідка [PERSON] , яка повідомила суду наступні відомі їй обставини спірних правовідносин. [PERSON] розповідала, що доглядає за позивачкою та просила допомоги. Допомагали їй з продуктами харчування, передавали все [PERSON] , а вона готувала для позивачки. Після смерті [PERSON] вона разом з відповідачем приїхала до позивачки з розмовою, що останній буде доглядати за нею, пропонували надсилати грошові кошти, найняти людину, яка буде наглядати за нею, готували для позивачки, а також купували елементарні продукти, пропонували купити новий одяг, однак, позивачка казала, що ми надто молоді та у нас маленька дитина, яка буде заважати доглядати за нею. Після смерті [PERSON] продукти привозили, передавали особисто в руки. Це була готова продукція, та продукти з супермаркету, однак, часто позивачка не відкривала двері. Відповідач приїзджав на регулярній основі, сплачував комунальні послуги. У судовому засіданні 01 липня 2025 року досліджено відео та аудіозаписи, долучені відповідачем1. У судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали та просили суд його задовольнити. Відповідач1 та його представник проти позову заперечували, просили суд у задоволенні позову відмовити. У судове засідання відповідач2 не з`явився, про час, місце та дату розгляду справи повідомлялася належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до наступних висновків. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 28 квітня 2017 року [PERSON] (відчужувач) та [PERSON] (набувач) укладено договір довічного утримання (догляду), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петренко О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 828, відповідно до умов якого відчужувач передала у власність набувачеві квартиру [ADDRESS] , взамін чого набувач зобов`язалась довічно повністю матеріально утримувати відчужувача, забезпечити її житлом, харчуванням, одягом, доглядом та необхідною допомогою; за згодою сторін обов?язок набувача довічного матеріального забезпечення визначається у вигляді: забезпечувати житлом, шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі; щоденним триразовим калорійним харчуванням; забезпечувати придатним для носіння одягом та взуттям; здійснення догляду та необхідної допомоги; надання побутових послуг (прибирання квартири, прання постільної білизни, послуги перукарні, ремонт побутової, а також аудіо- відеотехніки, ремонт санузлів, тощо); забезпечення потреб у відпочинку: прогулянки на свіжому повітрі, забезпечення радіо-, телевізійним та телефонним зв?язком, щоденно; забезпечення згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості; забезпечення, в разі потреби, госпіталізації у лікарню з відвідуванням та поверненням додому, забезпечення послугами адвокатів та нотаріусів. Набувач зобов`язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені. Згідно п. 13 договору грошова оцінка зазначена в цьому договорі видів матеріального забезпечення та послуг на місяць за згодою сторін визначається у одному розмірі мінімальної заробітньої плати, встановленої законодавством. Відповідно до п. 14 набувач, здійснює за свій рахунок експлуатацію та ремонт квартири, а також приймає участь у витратах, пов`язаних з технічним обслуговуванням та ремонтом, в тому числі капітальним, всього будинку, відповідно до займаної площі. Пунктом 17 договору передбачено, що у разі смерті набувача обов?язки за договором переходять до тих спадкоємців, до яких перейде відчужена за цим договором квартира. При відсутності у Набувача спадкоємців або при відмови їх від цього договору довічного утримання квартира, що відчужена з умовою довічного утримання, повертається відчужувачу. [INFO] [PERSON] померла. З матеріалів спадкової справи вбачається, що відповідачі є спадкоємцями, які прийняли спадщину після [PERSON] . Відповідно до заповіту від 11 листопада 2021 року [PERSON] заповіла [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS] . Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частин першої та другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті). Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 645/3284/19 зроблено такий висновок: «Аналіз статті 744 ЦК України свідчить, що законодавець, передбачивши можливість визначення в договорі обов`язків як з утримання, так і догляду, розмежував указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд, з-поміж іншого, може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем у силу його похилого віку та потребі в сторонній допомозі. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання». Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача (частина перша статті 755 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й сукупності інших умов: наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18). Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов. Саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України має надати суду докази відсутності тих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування статей 755, 756 ЦК України викладено Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19, від 24 червня 2021 року в справі № 644/1566/19, від 15 серпня 2023 року у справі № 712/10192/22. Відповідно до норм статтей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Звертаючись з позовом [PERSON] вказує про неналежне виконання договору довічного утримання як Набувачем, так і її спадкоємцем [PERSON] . Стверджує, що фактично відразу після укладення договору обов`язки за договором Набувач належним чином не виконувала, харчування від неї позивач отримувала рідко, прибирання квартири вона не здійснювала, комунальні послуги за квартиру не сплачувала, оплату лікування не забезпечувала. Починаючи з червня 2023 року перестала приходити до позивача і не відповідала на її дзвінки, пізніше позивач дізналася, що [PERSON] хворіє і перебуває в лікарні, за весь період хвороби Набувача Відповідач1 лише один раз відвідав позивача і приніс пакет з їжею. В січні 2024 року набувач померла, про що позивача повідомив Відповідач1, який також вказав, що є її спадкоємцем і після оформлення спадщини до нього перейдуть всі права на квартиру. Відповідач1 жодного обов`язку, передбаченого пунктом 12 договору не виконує, позивач продовжує самостійно сплачувати комунальні послуги, купувати необхідні ліки та продукти харчування, готувати їжу, необхідну допомогу позивачу надають небайдужі сусіди, але не [PERSON] , при цьому з ним у позивача склалися неприязні стосунки через зневажливе ставлення до неї. Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України, визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Дослідивши наявні у справі докази, а також оцінивши аргументи сторін, суд приходить до висновку, що суперечливою та такою, що не підтверджена належними доказами є заява Позивача про невиконання Набувачем обов`язків за договором, оскільки до хвороби Набувача позивач не заявляла жодних претензій щодо неналежного виконання договору, який був укладений у 2017 році, та лише у листопаді 2023 року (тобто, більш ніж через 6 років) звернулася до суду з позовною заявою про розірвання спірного договору, яку суд ухвалою від 8 грудня 2023 року повернув [PERSON] (справа № 761/41404/23). Так, у судовому засіданні Позивач підтвердила, що Набувач регулярно її навідувала, а допитаний свідок [PERSON] вказала, що Набувач дбала про позивача, зокрема, готувала їжу, допомогала з продуктами та ремонтними роботами, ходила разом із позивачем до лікарні та на прогулянки. Водночас, в матеріалах справи відсутні платіжні документи, які б підтвердили довід позивача про те, що всі витрати на операцію та ліки оплатила саме [PERSON] , а не [PERSON] та які саме витрати. Суд зауважує, що долучені до позову платіжні документи, а також показання свідка [PERSON] про те, що позивач оплачувала комунальні послуг, не є достатніми доказами, які б підтвердили ухилення Набувача, а після її смерті Відповідача1, від виконання відповідного обов`язку, враховуючи офомлення договорів про надання комунальних послуг та особових рахунків саме на позивача. Позивач не надала жодного доказу, який би підтвердив наявність заборгованості оплати послуг за адресою відчужуваної квартири, зокрема, розрахунок заборгованості з дня укладення спірного договору до дня звернення до суду з цим позовом, лист-вимогу щодо сплати заборгованості. Відповідачем1 долучено до матеріалів справи платіжні документи, з яких вбачається, що він здійснював оплату комунальних послуг за адресою відчужуваної квартири (а/с.186-193, том.1), крім того, надав докази купівлі продуктів харчування позивачу (а/с.165-185, том.1), а також докази перерахунку коштів позивачу в загальному розмірі 77 300 грн (а/с 161, том.1), які вона могла використати як на оплату комунальних послуг так і на задоволення будь-яких інших потреб, проте відмовилась від їх отримання за власним бажанням. При цьому, принагідно звернути увагу на п. 13 договору, відповідно до якого грошова оцінка зазначена в цьому договорі видів матеріального забезпечення та послуг на місяць за згодою сторін визначається у одному розмірі мінімальної заробітньої плати, встановленої законодавством. Крім того, ні [PERSON] , ні Відповідач1 не перешкоджали позивачу проживати у квартирі і цей факт не оспорювався сторонами. З досліджених у судовому засіданні відеозаписів вбачається, що Відповідач1 неодноразово приносив їжу Позивачу, при цьому у січні 2024 року приносив теплі речі. З досліджених у судовому засіданні аудиозаписах вбачається, що Відповідач1 та його дружина неодноразово спілкувалися з [PERSON] та вказували про намір і бажання виконувати обов`язки за договором, зокрема, запитували щодо потреби позивача у продуктах, ліках, ремонту квартири, проте остання відмовлялася від запропонованого, та наголошувала на поверненні квартири у її власність. Матеріалами справи підтверджено, що Відповідач1 надсилав Позивачу листи, в яких пропонував покращити умови її проживання, замінити вікна, ліжка, двері, здійснити ремонт квартири, найняти людину, яка б доглядала за нею, а також пропонував надсилати кошти на карту (а/с. 157-159, том1). У судовому засіданні 27 березня 2025 року Позивач пояснила, що Відповідач1 як доглядач її не влаштовує, він проживає далеко і приїжджати може лише на вихідних. Викладені обставини свідчать, що Позивач за власними міркуваннями не бажає, щоб Відповідач1 продовжував доглядати за нею, водночас, її незгода з переходом зобов`язань Набувача до спадкоємця останньої не свідчить про порушення умов такого договору, при цьому пунктом 17 договору та статтею 757 ЦК України визначено, що обов`язки Набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Згідно з загальними принципами цивільного права, договір зобов`язує обидві сторони, і, як правило, жодна зі сторін не може в односторонньому порядку відмовитися від його виконання. Крім того, надання допомоги Позивачу іншими особами, зокрема [PERSON] , не свідчить про ухилення спадкоємця Набувача від виконання умов договору з урахуванням вищезазначених обставин. Так, відмови [PERSON] отримувати від Відповідача1 відповідну допомогу та небажання вести конструктивний діалог свідчить про наявність об`єктивних перешкод в належному обсязі виконувати обов`язки за договором, а також бути обізнаним про її потреби та забезпечувати їх. Згідно з частиною другою статті 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Ураховуючи встановлені обставини спірних правовідносин, суд доходить висновку, що Відповідач1 є таким, що довів належне виконання умов договору довічного утримання, а тому відсутні підстави стверджувати про істотне порушення умов договору як Набувачем так і ним особисто, що є підставою для відмови у задоволенні позову до [PERSON] . Згідно зі статтею 757 ЦК України обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Якщо спадкоємець за заповітом відмовився від прийняття майна, що було передане відчужувачем, право власності на це майно може перейти до спадкоємця за законом. Якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття майна, переданого відчужувачем, відчужувач набуває право власності на це майно. У цьому разі договір довічного утримання (догляду) припиняється. Оскільки право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло саме до [PERSON] , тому [PERSON] є неналежним відповідачем за позовом про розірвання договору довічного утримання. У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження у справі. Отже, суд відмовляє у задоволенні позову до [PERSON] , оскільки вбачає його неналежним відповідачем. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що основні ("ключові") аргументи та доводи учасників справи отримали достатню оцінку. В порядку статті 141 ЦПК України, враховуючи, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed