Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-14 00:00:00

І. Вимоги позивача та стислий виклад позицій учасників справи. У червні 2024 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладеного 04.02.2021 між дарувальником [PERSON] та обдаровуваним [PERSON] (далі також - [PERSON] , [PERSON] , відповідачі). Позов обґрунтований тим, що оспорюваний договір є фіктивним правочином, оскільки його вчинено між близькими родичами (сином та батьком), в період наявності у дарувальника простроченого зобов`язання щодо повернення позивачу боргу за розпискою в сумі 25 000 дол. США, тобто цей правочин був спрямований на приховування майна, на яке могло бути звернуто стягнення в рахунок погашення боргу. Окрім того обставини укладення договору дарування свідчать про те, що дії відповідачів були направлені на досягнення єдиної недобросовісної мети - унеможливити задоволення вимог позивача за рахунок майна [PERSON] , а відтак цей договір є таким, що порушує публічний порядок. Відповідачі позов не визнали пославшись на те, що позивачем не доведено існування між сторонами позикових правовідносин. Мотивували свої заперечення тим, що надана позивачем розписка не містить відомостей про нього як про позичальника та не підтверджує укладення договору позики, оскільки у ній відсутня умова про повернення отриманих коштів та строків такого повернення. заперечують фіктивність оспорюваного договору вказуючи, що його укладення було наслідком домовленості про надання батьком сім`ї сина фінансової допомоги за рахунок коштів, отриманих від продажу належної батьку квартири, в обмін на перехід до батька права власності на частину квартири в майбутньому, при цьому батьку не було відомо про боргові зобов`язання сина. Залучена до участі у справі як третя особа дружина обдаровуваного [PERSON] про розгляд справи повідомлялась у встановленому законом порядку, проте в судове засідання не з`явилась, правом на подання пояснень щодо позову та/або щодо відзиву не скористалась. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Одночасно з позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову (т. 1 а.с. 13-17). Ухвалою суду від 23.09.2024 заяву про забезпечення позову задоволено. Заборонено усім органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо садового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2966551780000, номер відомостей про речове право: 55749209 (т. 1 а.с. 56-58). Ухвалою суду від 03.10.2024 відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження (т. 1 а.с. 66-67). В підготовчому засіданні 14.04.2021 представник позивачки [PERSON] заявила клопотання про призначення комплексної судової земельно-технічної експертизи (т. 1 а.с. 150-152). У зв`язку з неявкою відповідачів та відсутності даних про їх належне сповіщення про розгляд справи суд зобов`язав представника позивачки надіслати їм копію клопотання про призначення експертизи та відклав підготовче засідання на 10.06.2021 (т. 1 а.с. 156). 10.06.2021 від представника відповідача 2 Кожиної Т. В. надійшла заява про відкладення розгляду справи, яку суд задовольнив та відклав підготовче засідання на 04.10.2021 (т. 1 а.с. 164, 168). 24.06.2021 від відповідача 2 в особі представника надійшов відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 171-172). 08.07.2021 від відповідача 2 в особі представника надійшла заява щодо клопотання про призначення експертизи (т. 1 а.с. 178). Ухвалою від 28.10.2021 суд призначив у справі судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручив експертам товариства з обмеженою відповідальністю «Судова незалежна експертиза України», та зупинив провадження у справі (т. 1 а.с. 200-202). 22.05.2023 до суду надійшов висновок експерта за результатами проведення комплексної судової земельно-технічної експертизи (т. 1 а.с. 232-250). Ухвалою від 24.05.2023 суд поновив провадження у справі та призначив справу до розгляду в підготовчому засіданні 05.06.2023 (т. 2 а.с. 8). В підготовче засідання 05.06.2023 учасники справи не з`явилися, у зв`язку з чим суд відклав підготовче засідання на 30.06.2023 (т. 2 а.с. 21). 30.06.2023 від представника позивачки надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, у прийнятті якої суд відмовив з підстав її подання без додержання вимог ЦПК України на відклав підготовче засідання на 13.07.2023 (т. 2 а.с. 30-34, 41-42). 12.07.2023 від представника позивачки надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 49). 13.07.2023 від відповідача 2 надійшло клопотання про заміну його як неналежного відповідача на ТОВ «2Х2ФІНАНС», а від ТОВ «2Х2ФІНАНС» - заява про залучення його до участі у справі як третьої особи без самостійних вимог (т. 2 а.с. 59, 62). Ухвалою від 13.07.2023 суд залучив ТОВ «2Х2ФІНАНС» до участі у справі як третю особу та у зв`язку з неявкою учасників справи відклав підготовче засідання на 30.08.2023 (т. 2 а.с. 95). 30.08.2023 від представника позивачки надійшла заява про відкладення розгляду справи, яку суд задовольнив та відклав підготовче засідання на 03.10.2023, яке не відбулося та було перенесене на 13.10.2023 (т. 2 а.с. 108, 109). 13.10.2023від представника позивачки надійшло клопотання про залучення ТОВ «2Х2ФІНАНС» до участі у справі як співвідповідача та заява, у якій вона просила розглянути вказане клопотання без її участі та відкласти підготовче засідання пославшись на те, що у подальшому має намір подати заяву про зміну предмета позову (т. 2 а.с. 129-130, 131-133). Ухвалою від 13.10.2023суд залучив до участі у справі як співвідповідача ТОВ «2Х2ФІНАНС», встановив йому строк на подання відзиву на позовну заяву, додаткові строки на подання інших заяв по суті справи, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті в судовому засіданні 13.12.2023 (т. 2 а.с. 146-148). 13.12.2023 від представника позивачки надійшли письмові пояснення до позовної заяви (т. 2 а.с. 160-168). 13.12.2023 у зв`язку з неявкою відповідачів та відсутності відомостей про належне сповіщення відповідачів 1 та 3 про судове засідання суд відклав розгляд справи на 29.01.2024 (т. 2 а.с. 178-179) 29.01.2024 від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи без її участі, від відповідачів жодних заяв та клопотань не надходило, у зв`язку з чим суд визнав можливим розглянути справу за відсутності її учасників. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Згідно з розпискою від 07.08.2020 [PERSON] отримав від Калашнікова у позику грошові кошти в сумі 4 900,00 доларів США, які зобов`язався повернути до кінця 2020 р. На момент укладення договору позики позичальник [PERSON] був власником частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що належала йому на підставі свідоцтва про право власності, серії [NUMBER] , виданого 12.09.2002 Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації. [PERSON] є сином [PERSON] . 04.02.2021 між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдаровуваним), укладено договір дарування, за умовами якого дарувальник подарував, а обдаровуваний прийняв безоплатно в дар частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Дарунок оцінено сторонами в суму 400 000 грн. При укладенні договору його сторони стверджували, що договір спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, дарування здійснене за доброю волею, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, а договір не має характеру фіктивного або удаваного правочину (пункт 10). Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влас М. С. та зареєстрований у реєстрі за № 370. На підставі вказаного договору нотаріус вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про перехід права власності на частку квартири до [PERSON] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 30233917 від 29.06.2016 17:04:52). У травні 2021 р. [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики (цивільна справа № 369/5913/21). 25.01.2024 суд ухвалив у цій справі рішення про задоволення позову в повному обсязі. Рішенням суд стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] основну заборгованість та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання в загальному розмірі 25 645,21 дол. США та судовий збір в розмірі 6 975,40 грн. Рішення суду набрало законної сили та за ним було видано виконавчі листи, на підставі яких приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Іванов А. В. відкрив виконавчі провадження, які були об`єднані у зведене виконавче провадження №. В рамках зведеного виконавчого провадження приватний виконавець звернув стягнення на доходи боржника, які він отримує у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України, з відрахуванням 20% від суми доходу. Ухвалою Київського апеляційного суду від 09.09.2024 відповідачу [PERSON] було поновлено строк на апеляційне оскарження зазначеного рішення суду, відкрито апеляційне провадження та зупинено дію рішення суду першої інстанції до закінчення апеляційного розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 05.02.2025 рішення суду першої інстанції скасоване з підстав порушення норм процесуального права, що полягає у неналежному повідомленні відповідача про дату, час та місце розгляду справи, та ухвалене нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. IV. Норми права і мотиви їх застосування. У нормах статей 15, 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Порушення права означає позбавлення його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково, а під порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, слід розуміти створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага (рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 за № 18-рп/2004). Суб`єктивне право на захист реалізується у спосіб, визначений законом. Перш за все це право на звернення за судовим захистом, носієм якого виступає кожний з учасників цивільних правовідносин чи будь-яка заінтересована особа. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України), інтерес однієї зі сторін цього правочину чи власний інтерес заінтересованої особи полягає у приведенні сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до його вчинення, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації цією особою (позивачем) її прав. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці та підтверджується численними висновками Верховного Суду України та Верховного суду. За приписами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). У статті 717 ЦК України наведено визначення договору дарування як договору, за яким одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до положень частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Одним з основоположних принципів (засад) цивільного законодавства є принцип справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 статті 3 ЦК України), згідно з яким дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. За приписами частин другої, третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно з висновками Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин на шкоду для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.01.2020 у у справі № 489/5148/18, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності. Стаття 234 ЦК України визначає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. За змістом цієї норми у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. З огляду на зазначене можна дійти висновку, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Рішенням суду, яке набрало законної сили, установлено, що 20.06.2016 [PERSON] отримав від [PERSON] у позику грошові кошти в сумі 4 900,00 доларів США, які зобов`язався повернути до кінця 2020 року. Отже позивач, надаючи [PERSON] у борг грошові кошти, розраховував (мав правомірні очікування) на виконання позичальником свого обов`язку з повернення коштів, а [PERSON] , в свою чергу, усвідомлював свій обов`язок з їх повернення на умовах, визначених договором позики. В обумовлений строк [PERSON] кошти не повернув та передбачаючи можливе стягнення з нього боргу за договором позики уклав з пов`язаною особою (батьком) безоплатний договір дарування належної йому частки квартири. Відповідачі заперечують фіктивність оспорюваного договору вказуючи, що його укладення було наслідком домовленості про надання батьком сину та його родині фінансової допомоги за рахунок коштів, отриманих від продажу належної батьку квартири, в обмін на перехід до батька права власності на частину квартири в майбутньому, при цьому батьку не було відомо про боргові зобов`язання сина. На підтвердження вказаних обставин відповідачі надали копію договору купівлі-продажу від 09.10.2019, який засвідчує факт продажу [PERSON] квартири, розташованої за адресою: , заяву на видачу готівки на суму 700 000 грн та знеособлені судові рішення з Єдиного державного реєстру судових рішень, які містять відомості про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності. Водночас зважаючи на те, що договір дарування за своєю сутністю не передбачає надання будь-якої зустрічної матеріальної чи нематеріальної компенсації дарувальнику, укладений [PERSON] договір купівлі-продажу не може слугувати доказом спрямованості волі сторін оспорюваного договору на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. До того ж [PERSON] продав належне йому майно задовго до укладення оспорюваного договору, а ствердження відповідачів про надання батьком коштів на оплату навчання дітей сина (онуків) спростовуються наданим позивачем рішенням суду у цивільній справі № про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, яким установлено факт ухилення [PERSON] від утримання дітей з жовтня 2019 р. На момент укладення договору дарування та на даний час місце проживання дарувальника [PERSON] зареєстроване у предметі цього договору (квартиріза адресою: [ADDRESS] ), а відтак жодна зі сторін оспорюваного договору не вчиняла дій, спрямованих на припинення володіння та користуватися подарованим майном колишнім власником. Той факт, що оспорюваний договір було укладено ще до звернення позивача до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, на вирішення справи не впливає, оскільки правочин щодо відчуження майна набуває ознак фраудаторного в момент настання у боржника обов`язку щодо погашення заборгованості перед кредитором, а не з набранням законної сили рішення суду про стягнення з боржника коштів на користь кредитора (постанови Верховного Суду від 17.07.2019 у справі № 299/396/17 та від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17). Отже з урахуванням сукупності установлених фактів і обставин, а саме: укладення безоплатного договору в період наявності у дарувальника простроченого зобов`язання щодо повернення позивачу боргу за договором позики; укладення договору між близькими родичами; невчинення відповідачами дій, спрямованих на виконання договору, суд визнає обґрунтованими доводи позову, що договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а укладався з метою приховання майна від можливого звернення стягнення на нього. В той же час відповідач [PERSON] у спірних правовідносинах діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив договір дарування, який порушує право позивача на задоволення його кредиторських вимог за рахунок нерухомого майна боржника. Оскільки заборгованість відповідача [PERSON] , стягнута судовим рішенням,становить 25 645,21 дол. США та 6 975,40 грн, рішення суду до цього часу не виконане, немає доказів на підтвердження наявності у боржника іншого майна, за рахунок якого можливо виконати рішення суду, а звернення стягнення на доходи боржника не гарантує реальне та повне поновлення порушених правпозивача, суд вбачає підстави для визнання оспорюваного договору недійсним як з підстав його фраудаторності, так і на підставі загальних засад цивільного законодавства. На думку суду таке рішення буде відповідати засадам справедливості і розумності та відновить порушене договором право позивача. З огляду на результат розгляду справи суд на підставі статті 141 ЦПК України покладає на відповідачів в рівних частках судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved