Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-07 00:00:00

03 грудня 2024 року позивачка [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів: [PERSON] та державного реєстратора Управління з питань реєстрації виконавчого комітету Криворізької міської ради Дідик Н.С., із вимогами про визнання неправомірним та скасування рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області Дідин Н.С. від 02 серпня 2019 року індексний номер 48068943, щодо скасування/анулювання права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 316402612101) та, про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у розділі «Актуальна інформація про речове право власності» запису 5017567 про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 316402612101) (том 1, а. с. 1-8). В обґрунтування позову, з урахуванням уточнень від 16 грудня 2024 року, зазначає, що 22 листопада 2024 року вона від Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради було отримано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо квартири [ADDRESS] , з якої їй стало відомо про те, що 02 серпня 2019 року державним реєстратором Управління з питань реєстрації виконавчого комітету Криворізької міської ради Дідик Н.С. вчинено прийняття незаконного рішення та незаконну дію із скасування/ анулювання реєстраційного запису попереднього власника [PERSON] , в наслідок чого вона безпідставно значиться у державному реєстрі прав власником вищевказаної квартири. Зазначає, що 01 червня 2007 року, на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Тараненко П.О. за нею будо зареєстровано право власності на спірну квартиру із реєстрацією в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 1753. В подальшому, 18 березня 2014 року вона подарувала вищезазначену квартиру за [PERSON] , на підставі договору дарування, який було посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майни за № 786. Таким чином, з 18 березня 2014 року [PERSON] був власником спірної квартири. Далі, рішенням Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська від 08 червня 2017 року у справі № 204/7796/16-ц, яке залишено без змін апеляційною інстанцією, було визнано вищевказаний договір дарування недійсним. Водночас зазначає, що вказане рішення не є віндикаційним, а носить виключно інформаційний характер та примусовому виконанню не підлягає, а відтак воно не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно. Таким чином, вказане рішення суду не підлягало виконанню державним реєстратором, а тому його дії щодо скасування/анулювання права власності [PERSON] на спірну квартиру [ADDRESS] є правомірними, а рішення незаконним. З цих підстав, прохає суд визнати неправомірним та скасування рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області Дідин Н.С. від 02 серпня 2019 року індексний номер 48068943, щодо скасування/анулювання права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 316402612101) та, про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у розділі «Актуальна інформація про речове право власності» запису 5017567 про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 316402612101). Ухвалою суду від 10 грудня 2024 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (том 1, а. с. 37-38). 16 грудня 2024 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 10 грудня т2024 року, позивачкою усунуто (том 1, а. с. 40-53). Ухвалою суду від 20 грудня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 04 лютого 2025 року (а. с. 82 та на звороті), копія якої надіслана учасникам справи 20 грудня 2024 року за вихідним № 31802/24-вих/2/204/4396/24 (а. с. 83). 27 та 29 січня 2025 року на електронну адресу суду та, 05 лютого 2025 року на поштову адресу суду, надійшов відзив державного реєстратора Управління з питань реєстрації виконавчого комітету Криворізької міської ради Дідик Н.С. (том 1, а. с. 89-100, 131-138 та на звороті, 178-213), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що вона є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки суб`єктами державної реєстрації прав є виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації. Вказує, що Верховний Суд неодноразово у своїх постановах наголошував на тому, що державний реєстратор не є належним відповідачем у спорах про визнання незаконними та скасування реєстраційних дій, вчинених щодо третьої особи, а ним є особа, щодо якої були здійснені ці дії (запис). Разом з цим, зазначає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127 та Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою КМУ від 26 жовтня 2011 року № 1141, у редакції на момент прийняття відповідної заяви. Так, відповідно до вимог ч. 5 ст. 3 Закону України державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя. Разом з цим, вказує на те, що державна реєстрація прав державним реєстратором проводиться не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви зацікавленої особи шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса. Вказує, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. При цьому, під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюється записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав. Також вказує на те, що позивачкою умисно робиться наголос на безпідставності проведення державної реєстрації у частині подачі заяви, із одночасним трактуванням на власний розсуд ст. 2 та ігноруванням ч. 2 ст. 26 цього Закону, відповідно до якої проводиться скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію. Стверджує, що при скасуванні державної реєстрації прав застосовується ст. 26 цього Закону, а не п. 67 Порядку, який тягне інші юридичні наслідки. Також вказує на те, що позивачка маніпулює фактами, вказуючи, що державну реєстрацію здійснено раніше ніж прийнято рішення, оскільки датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатами розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав. Вважає, що на момент прийняття заяви та проведення державної реєстрації вона повністю встановила всі необхідні умови для проведення державної реєстрації скасування права власності, відповідно до чинного законодавства. Тому, прохала у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Протокольною ухвалою суду від 04 лютого 2025 року до участі у справі, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог залучено [PERSON] (том 1, а. с. 170-172). 18 та 19 лютого 2025 року на адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи [PERSON] (том 2, а. с. 12-14, 18-22), в яких він позовні вимоги підтримує, прохає суд їх задовольнити. В поясненнях зазначає, що право власності на квартиру [ADDRESS] , було зареєстровано за ним з 18 березня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вказує, що реєстрація права власності на квартиру 18 березня 2014 року вчинена на підставі нотаріально посвідченого договору дарування. Стверджує, що у зазначеній квартирі він зареєстрований та проживає зі своєю сім`єю (дружиною та чотирма дітьми) з 2014 року, а також сплачує комунальні послуги, сім`я має статус багатодітної. Вказує, що відповідно до інформації з реєстру прав Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, який надано по справі № 204/11755/24, державним реєстратором Дідик Н.С. здійснено припинення реєстраційного запису його права власності на квартиру та нині, починаючи з 18 березня 2014 року, власником квартири значиться [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: р. №1753, виданий 01.06.2007, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., розмір частки 1, номер відомостей про речове право власності 5017567. Крім того, 02 серпня 2019 року державним реєстратором Управління з питань реєстрації виконавчого комітету Криворізької міської ради Дідик Н.С. його право власності скасовано на підставі рішення суду, серія та номер: б/н, виданий 08.06.2017, видавник Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, справа № 204/7796/16-ц; 2/204/367/17; номер рішення відповідача: 48068943. Вважає дії та рішення відповідача (реєстратора) такими, що є неправомірними та вчиненими з порушенням норм чинного законодавства України, а тому заявлені позовні вимоги по справі № 204/11755/24 вважає правомірними та такими, що підлягають задоволенню. Вказує, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено перелік дій, які повинен здійснювати реєстратор перед вчиненням реєстраційних дій за наявності належного заявника. Натомість, він, як зареєстрований власник спірної квартири, станом на 02 серпня 2019 року не звертався до реєстратора із такою заявою, жодних документів йому не подавав. Також зазначає, що ним також не вчинялась будь яка видача довіреностей на представника на вчинення даних дій. Так само, і [PERSON] не вчинялись жодні дії із звернення 02 серпня 2019 року до реєстратора відповідача. Вважає, що вказане свідчить про вчинення незаконної реєстрації, на підставі заяви невідомих сторонніх третіх осіб та за відсутності оригіналів документів. Вказує, що з Реєстру вбачається, що підставою для вчинення таких реєстраційний дій, вказано рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2017 року по справі № 204/7796/16-ц, яке, в свою чергу, не є рішенням на підставі котрого відповідач повинен був вчиняти реєстраційні дії та не був виконавчим документом для вчинення скасування запису його права власності на квартиру. Тому вважає, що рішення відповідача за номером 48068943 від 02 серпня 2019 року є незаконним та вчиненим не у відповідності до спеціального реєстраційного Закону. Протокольною ухвалою суду від 04 березня 2025 року у справі закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду по суті (том 2, а. с. 49-51). 05 травня 2025 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника позивачки адвоката Бурянського А.В. (том 2, а. с. 93-97 та на звороті), в яких позовні вимоги підтримує в повному обсязі, прохає суд їх задовольнити. Так, в поясненнях зазначає, що підставою для подання позову зі сторони позивачки [PERSON] слугувало вчинення 02 серпня 2019 року Державним реєстратором Управління з питань реєстрації виконавчого комітету Криворізької міської ради Дідик Н.С. прийняття незаконного рішення та вчинення незаконної реєстраційної дії із скасування/анулювання реєстраційного запису відносно квартири [ADDRESS] , яке вчинено у порушення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127, Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою КМУ від 26 жовтня 2011 № 1141. Вказує, що державним реєстратором підставою для прийняття оскаржуваного рішення зазначено рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2017 року по справі № 204/7796/16-ц, яке набрало законної сили 17 липня 2019 року, відповідно до резолютивної частини якого, має місце визнання недійсним договір дарування [PERSON] своєму синові [PERSON] , спірної квартири. При цьому, з мотивувальної частини позову зі сторони позивача [PERSON] мало місце акцентування уваги суду, що вищезазначене рішення не є віндикаційним, рішення носить інформативний характер та примусовому виконанню не підлягає, аналогічні висновки зроблені апеляційним судом по справі № 932/13267/19. Вказує, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, підставою для внесення запису про скасування державної реєстрації прав можуть бути лише три види судових рішень, зокрема: рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав; рішення суду про скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; рішення суду про скасування записів про проведену державну реєстрацію прав. Стверджує, що із системного аналізу ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не убачається, що до повноважень державного реєстратора віднесена правомочність самостійно приймати рішення про скасування державної реєстрації прав, оскільки таке рішення приймається виключно в межах та на підставі відповідного рішення суду, яким визнано, змінено чи припинено речове право. Тобто ухвалення рішення суду про визнання недійсним договору, на підставі якого була проведена державна реєстрація прав, повинно супроводжуватись скасуванням такої державної реєстрації прав. В іншому випадку виконати рішення суду буде неможливо і державний реєстратор повинен відмовити в скасуванні державної реєстрації речових прав. Стверджує, що державний реєстратор має право провести скасування державної реєстрації виключно у разі розірвання договору на підставі якого проведено державну реєстрацію прав. Визнання договору недійсним, якщо судом не вирішено питання про скасування реєстрації такого правочину, не тягне наслідків, передбачених ст. ст. 4, 5, 18, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень». Тому вважає, що державний реєстратор вийшла за межі своїх повноважень, коли самостійно ухвалила рішення про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру, незважаючи на те, що рішенням суду така реєстрація не скасовувалась. З цих підстав, прохає суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивачки адвокат Бур`янський А.В., позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проахав суд їх задовольнити, обґрунтування надав аналогічні тексту додаткових пояснень. Позивачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (том 1, а. с, 153), в якому вона позовні вимоги підтримує в повному обсязі, прохає суд їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності (том 2, а. с. 63-64). Треті особи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, будь-яких заяв та клопотань до суду не надали, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представника позивачки, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Тараненко Л.О. за реєстровим № 1753, [PERSON] належала квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири від 18 березня 2014 року. (том 1, а. с. 14-15). 03 липня 2007 року позивачкою зареєстровано право власності на вищевказану квартиру у КП ДМБТІ, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15096682 від 03 липня 2007 року (том 1, а. с. 17). 18 березня 2014 року між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдарованим), який є сином [PERSON] , укладено договір дарування вищевказаної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., за реєстровим № 786 (том 1, а. с. 18-19). На підставі вказаного, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. 18 березня 2014 року зареєстровано право власності на дану квартиру за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 19180198 від 18 березня 2014 року (том 1, а. с. 20-21). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2017 року у справі № 204/7796/16-ц, вищевказаний договір дарування визнано недійсним (том 1, а. с. 22-26 та на звороті. Так, зі змісту вказаного рішення суду убачається, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року у справі № 200/14579/13-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини домоволодіння в розмірі 48 255 гривень 50 копійок та 1/2 частини вартості земельної ділянки в розмірі 775\~200 гривень, розташованих за адресою: [ADDRESS] , а всього 823\~455 гривень 50 копійок. Зазначене рішення суду набрало законної сили 18 серпня 2014 року, станом на 06 грудня 2016 року судове рішення не виконано, що встановлено рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2016 року у цивільній справі № 200/5083/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Дніпрі ради про визнання договору дарування недійсним, стягнення збитків, яке згідно із вступною та резолютивною частинами ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017р. у цій же справі залишено без змін. Також, у вказаному рішенні судом було встановлено те, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, а на момент укладення спірного договору дарування 18 березня 2014 року, дарувальник [PERSON] , була обізнана про існування судового рішення від 13 січня 2014 року у справі № 200/14579/13-ц про стягнення з [PERSON] (її чоловіка) на користь [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частини домоволодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] в сумі 823\~455 гривень 50 копійок, тобто про існування значного майнового зобов`язання перед [PERSON] , оскільки [PERSON] є дружиною [PERSON] , вона могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на спірне нерухоме майно. Крім того, судом у цьому рішення встановлено, що дії з дарування вищевказаної квартири [PERSON] були вчиненні в короткий проміжок часу після ухвалення рішення суду від 13 січня 2014 року, та на користь рідного сина, внаслідок чого у чоловіка [PERSON] [PERSON] відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення в межах виконавчого провадження з виконання вказаного судового рішення. Таким чином, суд дійшов висновку, що в дійсності правочин був спрямований на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича - сина, з метою приховання такого майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів у цивільній справі № 200/14579/13-ц, з цих підстав вказаний договір дарування судом було визнано недійсним. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 4050004173 від 22 листопада 2024 року (том 1, а. с. 12-13) вбачається, що 02 серпня 2019 року державним реєстратором виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області Дідик Н.С., на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2017 року у справі № 204/7796/16-ц, прийнято рішення № 48068943 про скасування/анулювання права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яке було зареєстровано за ним на підстав договору дарування від 18 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. за реєстровим № 786. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13\~ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Стаття 20\~ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст.\~321\~ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». Так, відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, нормами ч. 2 ст. 328 ЦК України визначено, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення». Так, звертаючись до суду з вказаним позовом позивачка прохала суд скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 5017567 про права власності [PERSON] на спірну квартиру. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а сторонами не оспорюється, що такий спірний запис державним реєстратором Дідик Н.С. здійснено 02 серпня 2019 року, а тому вказані правовідносини регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, що діяла до 16 січня 2020 року. Відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції до 16 січня 2020 року, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься саме запис про скасування державної реєстрації прав». У пункті\~3\~розділу ІІ\~Прикінцеві та\~перехідні положення\~Закону України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України\~щодо протидії\~рейдерству», який\~набрав чинності\~16\~січня 2020\~року унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19. З огляду на викладене, позовні вимоги про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису 5017567 про право власності [PERSON] (розмір частки 1/1) квартири [ADDRESS] , не є належним способом захисту, а тому не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, суд зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зауважено на те, що щоб визнати відповідача неналежним, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Також ВП ВС у вказаній постанові зазначила про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 вказано, що суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 707/2-1006/2011 вказано про те, що суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначеної процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17. Крім того, суд зазначає, що у постанові від 13 червня 2018 року у справі №361/4307/16?ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що державний реєстратор і орган державної реєстрації не можуть бути належними відповідачами за позовними вимогами про скасування рішення по державну реєстрацію прав чи скасування запису про проведену державну реєстрацію. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 07 липня 2021 року у справі № 369/14294/17. Як вбачається з матеріалів справи позивачка звернулася до суду з позовом до державного реєстратора Управління з питань реєстрації виконавчого комітету Криворізької міської ради Дідик Н.С., яка є неналежними відповідачам у справі. Крім того, як вбачається з матеріалів справи позивачка клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляла.\~ З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивачкою пред`явлено позов, зокрема до державного реєстратора Управління з питань реєстрації виконавчого комітету Криворізької міської ради Дідик Н.С., яка є неналежними відповідачам у справі,\~клопотання про\~заміну первісного\~відповідача належним\~відповідачем чи\~про залучення\~до участі\~у справі\~іншої особи\~як співвідповідача\~не заявляла,\~суд доходить\~висновку,\~що у\~задоволенні позовних\~вимог [PERSON] \~ слід\~відмовити у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed