Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-30 00:00:00

06.05.2025 року [PERSON] , через свого представника [PERSON] , звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , Заводський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про встановлення батьківства. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у його свідоцтві про народження батьком вказано [PERSON] , [INFO] . Однак, його біологічним батьком є [PERSON] . Оскільки на момент його народження, його мати [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , а [PERSON] на той час не бажав брати на себе відповідальність за дитину та відмовлявся визнавати батьківство, у його свідоцтво про народження як батько був внесений [PERSON] . Його біологічний батько - [PERSON] помер [INFO] . З метою оспорювання батьківства [PERSON] , а також на підтвердження родинних зв`язків між ним та [PERSON] , було проведено молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи є [PERSON] (мати [PERSON] ) біологічною бабусею [PERSON] . Результати даного аналізу свідчать, що передбачувана бабуся може бути біологічною бабусею дитини з ймовірністю 98,8%. [PERSON] наразі є військовослужбовцем. Невірне внесення відомостей щодо батька у свідоцтві про народження створює перешкоду для реалізації права на звільнення з військової служби за рапортом та отримані відстрочки від призову у подальшому. На підставі викладеного, [PERSON] просить: -встановити факт батьківства, а саме, що [PERSON] є батьком [PERSON] ; -виключити із актового запису про його народження, складеного Заводським р/о ЗАГС, відомості про батька дитини - [PERSON] ; -внести зміни до актового запису про його народження, складеного Заводським р/о ЗАГС, вказавши батьком дитини [PERSON] . Ухвалою суду від 12.05.2025 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 16.05.2025 року, на виконання вимог ухвали, представник позивача [PERSON] надав докази про сплату судового збору. Ухвалою суду від 21.05.2025 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження по цій справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19.06.2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. 19.06.2025 року суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, під час якої було з`ясовано, що не розглянута заява [PERSON] про визнання позову. Ухвалами суду від 26.06.2025 року поновлено судовий розгляд та відмовлено у прийнятті заяви [PERSON] про визнання позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовну заяву підтримали з підстав, наведених у позові. Позивач додатково повідомив, що виховувала його мати, а біологічний батько - [PERSON] приїздив в гості на кожних вихідних. У останнього була інша сім`я. [PERSON] він не пам`ятає, тому що був маленьким, коли той помер. Він вже як рік проживає з бабусею [PERSON] (мати [PERSON] ), так як вона є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує стороннього догляду. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, зазначивши, що з [PERSON] вона перебувала у щлюбі з 1983 року по день його смерті - по 1996 рік. Певний проміжок часу, приблизно біля року, вони не жили разом, тому що [PERSON] вживав алкогольні напої. Саме в цей час вона завагітніла від [PERSON] , з яким вона ніколи однією сім`єю не проживала. Після цього вона з [PERSON] примирилися і знову почали жити разом. Обидва чоловіки знали, що біологічним батьком сина є [PERSON] . [PERSON] помер в 1996 році, після чого [PERSON] пропонував їй побратися, але вона відмовила йому. [PERSON] помер в 2014 році, проте з матір`ю останнього - [PERSON] вона в добрих відносинах, їздить допомогати їй, тому що остання є особою з інвалідністю і з дому не виходить вже 4 рік, вдома пересувається на милицях. Експертиза була проведена з метою підтвердження між [PERSON] та сином родинних відносин, щоб він в майбутньому зміг оформити спадщину. Крім того, [PERSON] уклала з позивачем договір довічного утримання, та склала на нього заповіт. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявив клопотання про долучення доказів, а саме: фотографій, до матеріалів справи. Суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання, з огляду на таке. Відповідно до частин 2, 4, 8, 9 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. В підготовчому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] повідомляли про відсутність заяв та клопотань, всі докази долучено до матеріалів справи, у зв`язку з чим проти закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду не заперечували. Враховуючи, що позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, суд не приймає їх до розгляду. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній письмові докази, суд дійшов до висновку про залишення без задоволення позовних вимог [PERSON] , з огляду на таке. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 25.08.1983 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, остання змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого (повторно) 08.11.2019 року Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого зазначено: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Заводським районним відділом ЗАГС 29.02.1992 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , віданого (повторно) 28.04.2025 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , віданого 26.02.2014 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 29.06.1967 року Жовтневим бюро ЗАГС, батьками [PERSON] зазначено: [PERSON] та [PERSON] . 16.07.1983 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, остання змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] , виданого Комунарським відділом ЗАГС 16.07.1983 року. Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №168213 від 04.10.2023 року [PERSON] є особою з інвалідністю першої «Б» групи, та потребує постійного стороннього догляду. Відповідно до висновку молекулярно-генетичного експертного дослідження №40172, складеного 06.11.2023 року завідуючої клініко-діагностичної лобораторії ТОВ «МАМА ПАПА» Вихряєвою М.А., на вирішення якого поставлено питання: «чи є [PERSON] , [INFO] , біологічною бабусею дитини [PERSON] , [INFO] ?», передбачувана бабуся може бути біологічною бабусею дитини, з ймовірністю 98,8%. 26.12.2023 року між [PERSON] (далі - відчужував) та [PERSON] (далі - набувач) укладено договір довічного утримання, відповідно до якого відчужував передає у власність набувачу квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням довічно. Договір посвідчено державним нотаріусом Шостої запорізької державної нотаріальної контори Зайцевою І.Г. та зареєстровано в реєстрі за №3-1154. Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначає Сімейний кодекс України (далі - СК України). У пункті 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. До 01 січня 2004 року сімейні правовідносини регулювались КпШС України 1963 року. Верховний Суд неодноразово зазначав, що, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені в статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися під час розгляду справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини (постанови Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 462/4732/17, від 28 серпня 2019 року в справі № 754/3558/16-ц). Позивач народився [INFO] , тому спірні правовідносини регулюються нормами КпШС України. У цій справі [PERSON] (який є дитиною) просив суд визнати [PERSON] його батьком на підставі судового рішення та виключити оспорені відомості про батька з актового запису про народження дитини, внесеного на підставі статті 52 КпШС України, тобто на підставі запису про шлюб батьків. Нормами, які регулюють питання визнання батьківства у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, є стаття 53 КпШС України, з компаративного (порівняльного) аналізу якої установлено відсутність регулятора, який визначав би уніфіковане правило поведінки учасників сімейних відносин для випадку, коли дитина після досягнення нею повноліття ініціює перед судом питання про визнання батьківства чоловіка, який в момент зачаття та народження дитини не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі статті 54 КпШС України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. З`ясовуючи зміст частини другої статті 53 КпШС України, чи встановлюється тут вимога про обов`язкову наявність у Книзі реєстрації народжень запису про батька дитини, вчиненого за вказівкою матері, саме на момент вирішення судом питання про прийняття позову до розгляду (що не врегульовано нормами чинного законодавства), необхідно враховувати частину десяту статті 10 ЦПК України, згідно з якою забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини. Неможливість визнання батьківства у такому випадку не залежить від волі та бажання ймовірного біологічного батька, а також дитини, яка досягла повноліття, а стоїть у залежності лише від умов, визначених законодавцем, за яких особа може подавати відповідний позов. Разом з тим, відсутність регулятора, що визначав би правило поведінки позивача, який є самою дитиною та вважає [PERSON] своїм біологічним батьком, у зазначеному випадку саме по собі не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, широке тлумачення якого свідчитиме про порушення права особи на доступ до правосуддя. Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Обов`язки держави, які випливають із конвенційних прав і свобод, можна поділити на дві групи: негативний обов`язок і позитивні обов`язки. Негативний полягає в утриманні від неправомірного втручання у права та свободи. Позитивні обов`язки - створення законодавчих та інституційних механізмів для гарантування кожному, хто перебуває під юрисдикцією держави, ефективного використання прав і свобод та їх відновлення в разі порушення. Усі позитивні обов`язки держави можна поділити на матеріальні та процедурні. Матеріальні (субстанційні, сутнісні) зобов`язання - це основні заходи, які необхідні з боку держави для повного здійснення гарантованих прав людини, тоді як процедурні зобов`язання полягають у встановленні державою внутрішніх процедур, які спрямовані на забезпечення більш ефективного захисту осіб, яке вимагає в кінцевому результаті достатніх засобів для порушених прав людини. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя. Визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, спрямований на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визнання батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ). При цьому при вирішенні спору про визнання батьківства суди повинні не допускати порушення статті 8 Конвенції, яка гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, оскільки нормативні, процедурні і процесуальні обмеження, що не дозволяють установити біологічне батьківство, можуть свідчити про порушення гарантійного права особи на повагу до сімейного життя, що неодноразово визнавалося ЄСПЛ. У рішенні від 13 жовтня 2020 рокуу справі «KOYCHEV v. Bulgaria» (заява № 32495/15) ЄСПЛ виснував про те, що неможливість стверджуваного біологічного батька дитини домогтися розгляду по суті питання про визнання його батьківства є порушенням статті 8 Конвенції. Хоча національні органи та суди у своїх рішеннях навели конкретні причини, які, на їхню думку, виправдовували відмову у наданні дозволу заявникові встановити своє батьківство, процес прийняття цих рішень, як вбачається, не гарантував належного захисту інтересів заявника та не дав змоги детально оцінити факти і збалансувати відповідні інтереси. Як наслідок, ЄСПЛ визнав, що, незважаючи на широкі межі свободи розсуду, наданої державам у таких справах, право на повагу заявника до його приватного життя було порушено. Порушення статті 8 Конвенції установлено також тоді, коли національні органи влади відмовляли у розгляді позову ймовірного біологічного батька про встановлення його батьківства, лише пославшись на визнання батьківства іншим чоловіком та не розглянувши при цьому фактичні обставини справи (рішення від 18 травня 2006 року у справі «Ружанські проти Польщі» («Rozanski v. Poland», заява № 55339/00, § 78, 79). На противагу, стаття 8 Конвенції не була порушена у випадах, коли національні органи влади відмовляли у розгляді такого позову після ретельного вивчення інтересів зацікавлених осіб, приділивши особливу увагу інтересам дитини та не проігнорувавши при цьому інтереси ймовірного біологічного батька (рішення ЄСПЛ від 12 лютого 2013 року у справі «Кріштіан Барнабас Тот проти Угорщини» («Krasztian Barnabas Tot v. Hungary», заява № 48494/06, § 33-38). Той факт, що національні органи влади, дозволяючи або відхиляючи позов про встановлення батьківства, користуються дискреційними повноваженнями, спрямованими на захист найкращих інтересів дитини та збалансування інтересів як дитини, так і передбачуваного біологічного батька, як такий не суперечить гарантіям, які містяться у статті 8 Конвенції (див.: «Krasztian Barnabas Tot v. Hungary», № 48494/06, 12 лютого 2013 року, § 33). Тим не менш, абсолютна неможливість передбачуваного біологічного батька намагатися встановити своє законне батьківство лише на тій підставі, що інший чоловік уже визнав батьківство дитини, про яку йде мова, без розгляду конкретних обставин справи та різноманітних інтересів, що поставлені на карту, було визнано Судом таким, що порушує статтю 8 Конвенції (див.: «Rozanski v. Poland», № 55339/00, 18 травня 2006 року, §§ 77-79)». У справах, в яких чоловік бажає ініціювати провадження про оспорювання батьківства щодо дитини, суть позову заявника полягає не у тому, що держава повинна була утриматися від дій, а радше у неспроможності національних судів вирішити питання його біологічних відносин з дитиною, тим самим забезпечивши «повагу» до «приватного життя» заявника. Хоча основною ціллю статті 8 Конвенції є захист особи від свавільного втручання органів державної влади, вона не лише зобов`язує державу утримуватися від такого втручання, на додаток до цього негативного зобов`язання можуть існувати позитивні зобов`язання, притаманні ефективній повазі до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою (див.: рішення у справі «Фон Ганновер проти Німеччини (№ 2)» [ВП] (Von Hannover v. Germany (no. 2) [GC], заяви № 40660/08 та № 60641/08, пункт 98, ЄСПЛ 2012). Межа між позитивними та негативними зобов`язаннями держави за статтею 8 Конвенції не підлягає чіткому визначенню, проте застосовні принципи є подібними. В обох контекстах слід враховувати справедливий баланс, який має бути встановлений між конкуруючими інтересами (там само, пункт 99) (YAKUSHEV v. UKRAINE, № 15978/09, § 16, 21, 22, ЄСПЛ, від 14 грудня 2018 року); У системній сукупності із відсутністю заборони застосування частини другої статті 53 КпШС України у випадку, коли дитина народилася у чоловіка та жінки, які у шлюбі не перебували, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі статті 54 КпШС України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, немає нормативних перешкод для визнання батьківства за рішенням суду. Таким чином, суд вважає, що позов самої дитини, яка досягла повноліття та вважає [PERSON] своїм біологічним батьком, який в момент зачаття та народження дитини не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі статті 54 КпШС України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, підлягає розгляду судом по суті. Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2024 року в справі № 381/2025/23. Згідно статті 53 КпШС України визначаються чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем. Відповідно до роз`яснень, наданих судам у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, згідно зі статтею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-416Зсв18), у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18). В матеріалах справи відсутні докази підтвердження визнання [PERSON] себе батьком [PERSON] , спільного проживання й ведення спільного господарства померлим та матір`ю дитини до її народження, спільного виховання або утримання ними дитини. Стороною позивача не було долучено до матеріалів справи жодного документу, який би свідчив про утримання (допомогу) [PERSON] позивачу, жодних фотознімків, де вони перебувають разом. Також не було заявлено клопотання про допит свідків, які б могли підтвердити відносини між [PERSON] та [PERSON] , хоча у судовому засіданні була присутня сестра останнього (як слухач). Що стосується висновку молекулярно-генетичного дослідження №40172 від 06.11.2023 року, то воно фактично не підтверджує батьківство [PERSON] , та не спростовує батьківство [PERSON] дитини [PERSON] , а лише підтверджує біологічне споріднення між [PERSON] та позивачем. Суду не надані докази про відсутність у [PERSON] іншого сина, який би міг ймовірно бути батьком позивача. Крім того, у постанові від 29.08.2018 року у справі №641/9147/15-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду відхилив аргументи касаційної скарги про те, що суд не прийняв до уваги висновок експерта, оскільки стаття 53 КпШС України не має такої підстави визнання батьківства, яка ґрунтується на проведеній медичній молекулярно-генетичній експертизі. З огляду на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які з достовірністю підтверджували, що його мати та [PERSON] спільно проживали й вели спільне господарство до його народження, спільно виховували та утримували його, померлий [PERSON] за життя визнавав позивача своїм сином, а також не спростовано батьківство [PERSON] , суд дійшов до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] . Також суд звертає увагу, що до участі у справі не залучено [PERSON] , хоча на думку суду, на її права та інтереси дане рішення може вплинути.

Outcome: dismissed