Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

10 березня 2025 року представник [PERSON] - адвокат Мусаєва Ю.В. звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕТЕЯ» на користь позивача заборгованість по заробітної платі при звільненні 49965,88 грн, середній заробіток за час затримки 100353,25 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 17000 грн та моральну шкоду в розмірі 20000 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що [PERSON] працювала у ТОВ «АЛЕТЕЯ» з 16.02.2023 року по 06.01.2025 року на посаді оператора заправних станцій. Звільнена з підприємства відповідача за власним бажанням. Під час звільнення відповідачем не проведений з позивачем розрахунок, а саме: не виплачена заробітна плата за період з листопада 2024 року по січень 2025 року та не виплачена компенсація за невикористану відпустку, як і не надані відповідні відомості щодо нарахованої та невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. Представником позивача на електронну адресу ТОВ «АЛЕТЕЯ», а також поштою направлений запит щодо надання відомостей щодо нарахованої та невиплаченої заробітної плати; отриманий ТОВ «АЛЕТЕЯ» відповідно до штрих коду 11.02.2025 року, однак відповіді не надано. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з означеним позовом. Відповідачем відзиву на позов не подано. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2025 року відкрите спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін. Зобов`язано відповідача надати суду довідку про нараховану заробітну плату із відомостями щодо її виплати/невиплати. 08 травня 2025 року ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області продовжений розгляд цивільної справи, та постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Зобов`язано відповідача надати суду довідку про нараховану заробітну плату із відомостями щодо її виплати/невиплати. 30 червня 2025 року представником позивача поданий уточнений позов, у якому посилаючись на невиконання ухвал суду щодо витребування відомостей щодо наявності або відсутності заборгованості по заробітній платі; позивачем виходячи з відомостей поданих до ДПС - здійснене самостійне вирахування невиплаченої їй заробітної плати. Ухвалою від 30 червня 2025 року прийнятий уточнений позов. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представником позивача подано заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача з підтриманням позовних вимог, не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі поданих доказів. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений судом, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не подав. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши підстави позову та матеріали справи у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. З копії трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] вбачається, що позивач 16 лютого 2023 року прийнятий на роботу до ТОВ «АЛЕТЕЯ» на посаду оператора заправних станцій, на підставі наказу № 042 від 15.02.2023 року. 06 січня 2025 року наказом № 09-К від 03 січня 2025 року [PERSON] звільнено за власним бажанням у зв`язку, ст. 38 КЗпП України, з роботи в ТОВ «АЛЕТЕЯ». Підставою звернення до суду з означеним позовом сторона позивача посилається на те, що під час знаходження [PERSON] у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 49965,88 грн, а саме: листопад 2024 року 14459,00 грн; грудень 2024 року 13929,99 грн; січень 2025 року 21576,89 грн; а також не виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки: за період 2023-2024 р.р. - в розмірі 9000 грн; 2024-2025 р.р. - 8000 грн. Вищевказаний розрахунок заборгованості здійснений самостійно, оскільки відповідачем довідку про заборгованість по заробітній платі на дату звільнення не надано, як і не надано на письмове звернення, яке отримане ТОВ «АЛЕТЕЯ» відповідно до трекинг коду 11 лютого 2025 року поштою. З виписки по картковому рахунку [PERSON] [NUMBER] за період 01.09.2024 по 01.02.2025 вбачається, що за листопад 2024 - січень 2025 (за який позивач просить стягнути заробітну плату), на рахунок позивача здійснене безготівкове зарахування на рахунок зарплати за грудень 2024 року в розмірі 6875,88 грн - 09.12.2024. Факт нарахування заробітної плати відповідачем ТОВ «АЛЕТЕЯ» (код ЄДРПОУ 44653230) заявник підтверджує довідками форми 5-ОК та форми 7-ОК від 22.06.2025. Отже, на підтвердження нарахованої, але не виплаченої заробітної плати заявником долучено до матеріалів справи довідки форми ОК-5, ОК-7 (Індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України). З довідок форми ОК-5, ОК-7 від 22.06.2025 року на [PERSON] вбачається, що за період з листопада 2024 року по січень 2025 року відповідачем за код ЄДРПОУ 44653230 зазначена сума заробітку для нарахування пенсії: за листопад 2024 року (30 дн) - 14459 грн, за грудень 2024 року (31 дн) - 13929,99 грн, за січень 2025 року (6 дн) 21576,89 грн. Так, довідки ОК-5 та ОК-7 - це індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Довідка ОК-5 формується за будь-який період, починаючи з 2000 року,і містить дані щодо суми заробітку для обчислення пенсії, визначення страхового стажу, сплати страхових внесків. На підставі цієї довідки застрахована особа отримує інформацію щодо набутого страхового стажу та заробітної плати, яка буде врахована при призначенні пенсії. Довідка ОК-7 містить відомості про суми заробітної плати, з якої сплачується єдиний соціальний внесок, та страховий стаж за періоді з 2011 року. Зазвичай, довідку ОК-7 використовують для визначення страхового стажу для розрахунку сум лікарняних, нарахування допомоги по безробіттю тощо. Довідки ОК-5 і ОК-7 є додатками до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 № 10-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27.03.2018 № 8-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 8 липня 2014 р. за № 785/25562. Положення відповідно до ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає порядок організації ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та порядок надання інформації з Реєстру застрахованих осіб. Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846, затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"». У свою чергу, відповідно до цього Порядку (п. 2.1. розділ ІІ) до заяви про призначення пенсії за віком додаються, серед іншого, такі документи: 2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного стажу роботи). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу). Отже, вказані довідки є документами, які подаються до органів пенсійного фонду разом із заявою про призначення пенсії за віком. Доказів сплати заборгованості по заробітній платі як при звільненні, так і на час розгляду справи відповідачами суду не надано. Таким чином убачається наявність спору щодо стягнення заборгованості внаслідок невиплати заробітної плати при звільненні. При вирішенні питання про стягнення заборгованості, суд ураховує таке. Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 36 Кодексу законів про працю України визначено підстави припинення трудового договору, зокрема п. 4 передбачено, що підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). За ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно з частиною першою статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, лежить на працедавцеві. В той же час, згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ч.1, 2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). У разі пропуску з поважних причин строку, установленого ст.233 КЗпП України, суд може поновити ці строки (ст.234 КЗпП України). Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів встановлений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується судом незалежно від заяви сторін і пропущення такого строку є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні встановлено, що позивач звільнений 06 січня 2025 року, відомостей про видачу довідки про нараховану але не виплачену заробітну плату працівникові при звільненні [PERSON] ; або про проведений розрахунок з відповідачем при звільнення - не надано. З доданих до позову доказів направлення на адресу відповідача стороною позивача вимоги про надання довідки про нараховану але не виплачену заробітну плату працівникові при звільненні [PERSON] вбачається, що відповідно до трекинг коду пошти ТОВ «АЛЕТЕЯ» відповідний запит отримало 11 лютого 2025 року. До суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати позивач звернувся 10 березня 2025 року. Ураховуючи те, що відповідачем не надано жодних доказів одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, або про проведення з нею повного розрахунку, то суд приходить до висновку про те, що встановлений ст. 233 КЗпП України звернення до суду з позовом про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні не пропущений. Суд, відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК УКраїни розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих сторонами. У позові позивач просить стягнути заборгованість по заробітній платі за період з листопада 2024 року по січень 2025 року в розмірі 49965,88 грн, середній заробіток за час затримки 100353,25 грн та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 17000 грн. Досліджені в судовому засіданні довідки ОК-5 та ОК-7 на ім`я [PERSON] переконують суд в тому, що нарахована сума в січні 2025 року сума в розмірі 21576,89 грн - окрім заробітної плати за 06 днів січня 2025 року, включає у себе розрахунок за невикористану відпустку, тому як середньомісячна заробітна плата позивача складає (14459,00 + 13929,99)/2= 14194,5 грн. З огляду на те, що відповідно до нарахованої суми доходу для нарахування пенсії за період листопад 2024 року - січень 2025 року складає сума 49965,88 грн (14459,00 + 13929,99 + 21576,89), з яких відповідно до виписки по рахунку позивача вбачається - часткова оплата в грудні 2024 року заробітної плати в розмірі 6875,88 грн, то до стягнення підлягає сума невиплаченої заробітної плати в розмірі 43090 грн (49965,88 - 6875,88). У судовому засіданні встановлено, що остаточний розрахунок з [PERSON] по виплаті заборгованості по заробітній платі при звільненні 06 січня 2025 року у розмірі 43090 грн відповідачем не здійснений. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. З огляду на наведене, доводи відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від стану виконання зобов`язань споживачами послуг товариства, як підстава для відмови у задоволенні позову, є неспроможними. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 № 100. Абзацом третім пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати). Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року у справі №365/470/17, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. У правовій позиції Верховний Суд в постанові від 18 липня 2018 року за № 359/10023/16-ц дійшов наступного висновку: крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що суму, яку суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Суд не погоджується з розрахунком, наведеним позивачем, оскільки він містить суттєві помилки та не враховує ключові обставини справи. Розрахунок середнього заробітку наданий відповідачем, також містить суттєві помилки. Зважаючи на це, суд здійснює власний розрахунок, ґрунтуючись на наданих доказах та враховуючи всі релевантні аспекти. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р., при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з такого, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року. З урахуванням положень п. 2 та 8 Порядку № 100 середня заробітна плата позивача, яка використовується при обрахунку середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільнені повинна бути обрахована від виплат за останні два календарні місяці роботи, що передуються місяцю, в якому позивача було звільнено, та які є двома останніми відпрацьованими місяцями роботи позивача, тобто за листопад та грудень 2024 року. Як встановлено заробітна плата позивача за листопад 2024 року склала 14459,00 грн, за грудень 2024 року - 13929,99 грн; кількість робочих днів за вказаний період 43 (21 у листопаді, 22 у грудні), а отже, виходячи з розрахунку: (14459,00+13929,99)/43, середньоденна заробітна плата позивача становить 660,21 грн. Таким чином, періодом за який підлягає нарахуванню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є 07.01.2024 року по 06.07.2024 року включно. Кількість робочих днів за вказаний період становить 128. Отже розмір середнього заробітку позивача за час затримки становить 84506,88 грн (без вирахування податків та інших обов`язкових платежів), з розрахунку: 128 робочих днів х 660,21 грн (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Як зазначалося вище, відповідно до вимог ст. 13 ч.ч. 1 та 2 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст. 77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Враховуючи все вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що з відповідача належить стягнути середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 07.01.2024 року по 06.07.2024 року включно в сумі 84506,88 грн. Суд зазначає, що обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались. Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття. А тому, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 07.01.2024 року по 06.07.2024 року в сумі 100353,25 грн, підлягають задоволенню частково, в розмірі 84506,88 грн. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 грн, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У частині 1 ст. 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Стаття 23 ЦК України та стаття 237-1 КЗпП України передбачають можливість відшкодування моральної шкоди завданої працівнику власником або уповноваженим ним органом внаслідок порушення його законних прав, що призвели до моральних страждань. У пункті 3 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок порушення права позивача на своєчасне отримання заробітної плати за виконану ним роботу та своєчасне отримання остаточного розрахунку при звільненні, що призвело до моральних страждань, порушився нормальний ритм життя позивача, вона була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з відсутністю грошових коштів на існування шукати додаткове джерело доходів. Встановивши, що відповідачем було порушено право позивача на своєчасне отримання заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні нарахованих коштів, в зв`язку із чим вона вимушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а саме у зв`язку з відсутністю грошових коштів на існування шукати додаткове джерело доходів, суд виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності приходить до висновку, що розмір завданої позивачу моральної шкоди складає 1 000,00 грн. А тому в решті вимог позивача належить відмовити. Згідно з ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial