Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] 26.11.2020 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання рішення протиправним, стягнення моральної шкоди, посилаючись на той факт, що 17.06.2020 року представники Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києва державної адміністрації під час рейду «Діти вулиці» зустріли її разом із дитиною на вулиці, під час їх прогулянки біля місця проживання. Вона дозволила представникам Служби увійти до приміщення квартири [ADDRESS] та оглянути дитину. Після того, як у дитини була виявлена температура, швидка допомога за підтримки поліції та Служби, примусово забрали дитину до дитячої лікарні. Без погодження із позивачкою, дитину перевели до інфекційної лікарні з підозрою на Covid-19, який не підтвердився та перевели до Центру соціально - психологічної реабілітації дітей № 1. Звернувшись до Центру № 1, позивачці було заборонено забирати дитину до дому та мати з нею зустрічі. 17.06.2020 року були оформлені: акт проведення оцінки рівня безпеки дитини, висновок оцінки потреб сім`ї, складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 184 КУпАП щодо неналежного виконання батьківських обов`язків та в.о. голови Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації Алєксєєнко І.М. винесено розпорядження № 341 від 17.06.2020 року «Про негайне відібрання дитини у матері» відносно [PERSON] та її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Позивачка вважає, що дії відповідача були протиправними, а розпорядження № 341 - незаконне, оскільки не містить жодних підстав для відібрання дитини, прийнято без участі позивачки без врахування усіх обставин та життєвої ситуації, в якій вона та дитина перебували та які були важливими для повноцінного та об`єктивного розгляду. Розлучення позивачки із дитиною протягом 128 днів, спричинило останній значні моральні страждання, а відтак вона вимушена булла звернутись за захистом своїх порушених прав та просила суд визнати протиправними розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.06.2020 року № 341 «Про негайне відібрання дитини у матері» та дії Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо відібрання дитини, та стягнути на її користь моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.12.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 15.02.2021, було залучено в якості третьої особи, без самостійних вимог - Службу у справах сім`ї та дітей Деснянської районної м. Києві державної адміністрації. Представником Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації було подано відзив на позов, відповідно до якого зазначено, що у Службі у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації перебуває на обліку малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , як така, що опинилася в складних життєвих обставинах у зв`язку з невиконанням матері батьківських обов`язків матір`ю дитини - позивачкою у справі [PERSON] 17.06.2020 року під час проведення рейду «Діти вулиці» була відвідана родина позивачки за адресою [ADDRESS] . Під час інспектування було встановлено, що в квартирі повна антисанітарія, для дитини не створені належні умови для проживання, відсутнє ліжко, внаслідок чого дитина спить на матраці без постільної білизни, не було виявлено продуктів харчування або приготовлених страв, холодильник був порожнім та вимкненим. Дитина, враховуючи свій вік, мовленево не розвинена. За встановлених обставин, спеціалістами Служби спільно із сектором ювенальної превенції Деснянського УП ГУ НП в м. Києві, фахівцями із соціальної роботи Деснянського районного у м. Києві центру соціальних служб для дітей, сім`ї та молоді була проведена оцінка рівня безпеки дитини згідно п. 8 Порядку провадження органами опіки та піклуванням діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМУ від 24.09.2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» та у зв`язку із загрозою життю та здоров`ю дитини, було прийнято розпорядження № 341 від 17.06.2020 року «Про негайне відібрання дитини у матері». Дитину було вилучено. При первинному обстеженні медичними працівниками швидкої допомоги у дитини виявлена температура - 37,5, внаслідок чого її було доставлено до Київської міської дитячої клінічної лікарні № 2. 23.06.2020 року дитина була тимчасово влаштована до Центру соціально - психологічної реабілітації № 1 Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації. 24.06.2020 року Органом опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації було подано позовну заяву до Деснянського районного суду м. Києва про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини [PERSON] 02.07.2020 року на засідання комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації було розглянуто питання про надання висновку до суду щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини [PERSON] .. Представник відповідача зазначила, що позовні вимоги є повністю необгрунтованими та просила суд відмовити у їх задоволенні. Представником позивачки було подано відповідь на відзив, в якій вказує, що позиція відповідача, яка викладена у відзиві лише підтверджує позицію позивачки. При цьому позивачка заперечує, що дитина перебувала на обліку у третьої особи як така, що опинилась в складних життєвих обставинах у зв`язку з невиконанням позивачкою батьківських обов`язків. Відповідно до Обліково-статистичної картки дитини № [NUMBER] , яка надана 3 -особою станом на 16.07.2020 року, дитина знята з обліку 21.12.2016 року та є розвинутою «згідно вікових особливостей», за станом здоров`я - здорова. Відповідачем та 3 - особою не здійснювалось регулярного моніторингу життєвих обставин дитини, оскільки в цьому не було необхідності. Крім того, представник вказав, о позивачка заперечує стан квартири, який описав відповідач у відзиві та наявність у дитини температури, оскільки вимірювання відбулось у неправильний спосіб. Представником 3 - особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації подані пояснення, згідно з якими на обліку Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації перебувала малолітня дитина [PERSON] , як така, що опинилась в складних життєвих обставинах у зв`язку з невиконанням матір`ю батьківських обов`язків. Відомості про батька в актовому записі записані відповідно до вимог ч. 1 ст. 135 СК України. Дитина разом з матір`ю зареєстрована за адресою [ADDRESS] , фактично проживає - [ADDRESS] . 17.06.2020 року під час проведення рейду «Діти вулиці» була відвідана родина [PERSON] , де в квартирі за місцем проживання, виявлено повну антисанітарію, відсутність ліжка, постільної білизни, холодильник був пустим та вимкненим, сантехніка не працювала. За даних обставин, спеціалістами Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації спільно з поліцією та фахівцями із соціальної роботи Деснянського районного у м. Києві Центру соціальних служб проведена оцінка рівня безпеки дитини та у зв`язку із загрозою життю та здоров`ю малолітньої [PERSON] , було прийнято рішення про її негайне відібрання, про що ухвалено розпорядження № 341 від 17.06.2020 року «Про негайне відібрання дитини у матері». Малолітню [PERSON] було доставлено до Київської міської дитячої клінічної лікарні № 2, оскільки була наявна температура - 37,5. 23.06.2020 року дитину було переведено до Центру - соціально психологічної реабілітації дітей № 1 виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація). За час перебування дитини у центрі реабілітації, в квартирі, де проживає родина було зроблено косметичний ремонт, придбана побутова техніка, для дитини облаштовано окреме спальне місце. Сім`я була взята під соціальний супровід з метою повернення дитини в сім`ю. Матері дитини була надана консультація щодо умов повернення доньки, рекомендовано пройти школу підвищення батьківського потенціалу, працевлаштуватися та привести помешкання до належного стану. 22.10.2021 року на засідання комісії з питань захисту прав дитини було прийнято рішення про доцільність повернення малолітньої дитини матері - [PERSON] .. Представником позивачки було подано відповідь на пояснення 3 - особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року позов [PERSON] задоволено частково. Постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року апеляційні скарги [PERSON] , Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року - без змін. Апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року задоволено частково. Ухвалою Верховного суду у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду від 24.07.2024 року касаційну скаргу Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації задоволено частково. Касаційну скаргу [PERSON] , яка подана її представником - адвокатом Рабомізом Денисом Вячеславовичем, задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 06.08.2024 справа надійшла до Деснянського районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 09.08.2024 року вище зазначена цивільна справа передана судді Зотько Т.А. Згідно ухвали судді Деснянського районного суду м. Києва від 15.08.2024 було прийнято до провадження цивільну справу та призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Бабак В.В. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд про їх задоволення, надаючи пояснення посилалась на обставини, викладені в позовній заяві та поданих заявах по суті справи. Представник відповідача - Зелінська Н.М. проти заявлених позовних вимог заперечувала у повному обсязі, просила відмовити у задоволенні позовної заяви, з підстав викладених у поданому ними відзиві. Представник 3 - особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації Алексійчук Н.В. позовні вимоги не визнала, просила у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі, з підстав викладених у письмових поясненнях. Заслухавши пояснення учасників справи, аудіо записи судових засідань з допитами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та надавши оцінку у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що малолітня [PERSON] народилась [INFO] , матір`ю дитини є позивачка у справі - [PERSON] .. Згідно з ч. 1 ст. 135 України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по-батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відомості про батька в актовому записі записані за вказівкою матері. 01.10.2014 року Службою у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації було взято на облік [PERSON] , [INFO] , з підстав ухилення матері від виконання своїх обов`язків. 21.12.2016 року малолітня [PERSON] була знята з вказаного обліку внаслідок зникнення підстав взяття на облік, про що свідчить обліково-статистична картка дитини №0281737 (а.с.55, 61 т.1). Як зазначили суду представники сторін у справі, під час проведення рейду «Діти вулиці» 17.06.2020 року була відвідана родина позивачки [PERSON] та за наслідками вказаного відвідування було складено акт проведення оцінки рівня безпеки дитини та складено акт № 260/20 оцінки потреб сім`ї/особи (а.с.109-113, 114-123 т.1) З матеріалів справи убачається, що 17.06.2020 року Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, в особі першого заступника голови І.Алєксєєнко, у зв`язку із загрозою життю і здоров`ю дитини, було ухвалено розпорядження № 341 «Про негайне відібрання дитини у матері» згідно з яким відібрано у матері [PERSON] малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що проживає за адресою [ADDRESS] . Вказаним розпорядженням також зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, з метою вирішення подальшої долі малолітньої дитини, забезпечити тимчасове влаштування малолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с. 50 т.1). Керівник Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації своїм листом від 19.06.2020 року звернулася до Київської місцевої прокуратури № 3 із проханням звернутися до суду з позовом про відібрання [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав (а.с.52 т.1). Крім того, 17.06.2020 року відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 184 КУпАП (а.с.163 т.1), за результатом розгляду якого постановою Деснянського районного суду м. Києва від 15.07.2020 року провадження у справі було закрите у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] події та складу адміністративного правопорушення (а.с.160 т. 1). 23.06.2020 року малолітня [PERSON] була передана до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації (а.с.124, 198 т. 1). 24.06.2020 року Органом опіки та піклування Деснянської районної м. Києві державної адміністрацією, в інтересах малолітньої дитини [PERSON] було подано до Деснянського районного суду м. Києва позовна заява про позбавлення батьківських прав [PERSON] (а.с.53-54 т. 1). 15.07.2020 року Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація на яку покладено повноваження органу опіки та піклування, подала висновок про доцільне позбавити батьківських прав матір [PERSON] стосовно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.98-100 т.1). 12.11.2020 року на підставі поданої представником позивача відповідної заяви, позов Органу опіки та піклування Деснянської районної м. Києві державної адміністрацією, в інтересах малолітньої дитини [PERSON] згідно ухвали Деснянського районного суду м. Києва було залишено без розгляду (а.с.162 т.1). 23.10.2020 року Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією, на яку покладено повноваження органу опіки та піклування, ухвалено висновок про повернення малолітньої [PERSON] , [INFO] біологічній родині - матері [PERSON] (а.с.101-102 т.1). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частини 1-4 ст. 12 ЦПК України). Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З метою повного та всебічного з`ясування обставин справи, судом було заслухано свідків, які надали наступні показання. Так, позивачка [PERSON] , яка була допитана як свідок пояснила суду, що вона самостійно виховувала 4 дітей, отримувала грошову допомогу від держави та підробляла неофіційно. У 2019 р. померла її дитина, яка мала встановлену інвалідність. Малолітній [PERSON] на той час було 6 років і вона смерть сестри перенесла важко. 17.06.2020 року вона гуляла із донькою [PERSON] , на дитячому майданчику, коли до них підійшли та хотіли забрати дитину. За наполяганням працівників служби, вона впустила їх до квартири, де проживала з дітьми, після огляду помешкання, їй надавали документи, але вона їх не підписувала та не може сказати про їх зміст. Потім приїхала швидка та поліція, доньку вирвали у неї з рук і на машині швидкої допомоги вивезли, при цьому не вказали адресу, куди дитину відвезуть. Діставшись до лікарні їй було повідомлено про те, що дитину вона ніколи не побачить. Проте, вона приносила дитині їжу поки її не перевели до реабілітаційного центру. Розпорядження № 341 вона ніколи не бачила, при цьому зверталась із заявою про отримання дозволу бачити дитину, однак їй було відмовлено, посилаючись на карантин та психічну шкоду дитині. Проте, коли дитину виводили на прогулянку, вона з нею спілкувалася через решітку. Свідок [PERSON] , у суді пояснив, що знає сім`ю [PERSON] 4 роки, він зустрічається з донькою позивачки [PERSON] . Сім`я складається з позивачки, двох доньок [PERSON] та [PERSON] та сина [PERSON] . 17.06.2020 року коли у квартиру зайшли працівники служби з метою перевірки квартири, та через 5 хвилини зайшли працівники поліції, він був вдома, оскільки мав вихідний. Свідок зазначив, що позивачка є доброю, турботливою і не має шкідливих звичок. Холодильник був вимкнений, оскільки їжу готують безпосередньо перед вживанням та не зберігають. Свідок [PERSON] , яка знайома із позивачкою близько 10 років, у суді пояснила, що позивачка є доброю людиною, займається вихованням дитини, добре вдягає дітей, купляє продукти харчування, її малолітня донька [PERSON] завжди була доглянута. Відповідно до вимог ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з вимогами ст. 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.. За змістом ч. 2 ст. 170 СК України у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року звернув особливу увагу на те, що застосовуючи такий захід, як відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, необхідно виходити з інтересів дитини й враховувати право на повагу до його сімейного життя, проголошене ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Розірвання сімейних зв`язків, а відтак позбавлення дитини її коріння виправдане лише за наявності виняткових обставин - необхідність захисту дитини від небезпеки у випадку реального існування такої. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Як передбачено статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Відповідно до положень ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Дисципліна і порядок у сім`ї, навчальних та інших дитячих закладах мають забезпечуватися на принципах, що ґрунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Держава здійснює захист дитини від, зокрема, усіх форм домашнього насильства та інших проявів жорстокого поводження з дитиною, експлуатації, включаючи сексуальне насильство, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. Винятковість такого втручання зумовлена потребою у вжитті оперативних заходів для запобігання негативним наслідкам для життя та здоров`я дитини поки справу про відібрання дитини не буде розглянуто цивільним судом. Як зазначається у пунктах 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням («Савіни проти України», № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Крім того, Європейський суд з прав людини зауважив, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» (Wallova and Walla v. the Czech Republic), № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки» (Havelka and Others v. the Czech Republic), № 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К.А. проти Фінляндії» (K.A. v. Finland), № 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії» (Moser v. Austria), № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», пп. 73-76, та у справі Гавелка та інші, п. 61) (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Основними підставами для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва тощо. Варто враховувати й ступінь небезпеки для дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в оточенні любові і моральної та матеріальної забезпеченості, дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках. У пункті 47 рішення «Савіни проти України» (заява № 39948/06, від 18.12.2008 р.), ЄСПЛ повторив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8. У даній справі ЄСПЛ прийшов до висновку, що, незважаючи на доречність аргументів, якими національні органи обґрунтовували своє рішення про відібрання дітей від батьків, ці аргументи не були достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя заявників. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866, органами опіки та піклування є районні, районні у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад, які відповідно до законодавства здійснюється діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей. Згідно із абз. 2 п. 8 Порядку для прийняття рішення про негайне відібрання дитини у батьків служба у справах дітей подає голові районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради відповідне клопотання. Після надходження клопотання голова чи інша уповноважена особа районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради протягом одного дня розглядає порушене питання та приймає відповідне рішення. Відповідно до абз. 3 п. 8 Порядку на підставі рішення районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради Служба у справах дітей разом з уповноваженим підрозділом органів Національної поліції, представниками закладу охорони здоров`я вживають заходів щодо відібрання дитини у батьків та тимчасово влаштовують її відповідно до пункту 31 цього Порядку. Згідно із пунктом 8 Порядку № 866 та вимог статті 170 СК України, на підставі яких було прийняте оскаржуване розпорядження, у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. Стаття 32 Конституції України захищає кожного від втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Право особи на повагу до свого сімейного життя регламентоване ч. 4 ст. 4 Сімейного кодексу України. Факт того, що дитина може бути поміщена в середовище, яке більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї. Відповідно до змісту п. 1.1 Регламенту Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.10.2020 року № 570 (надалі Регламент) (а.с.19-40 Т.2), Деснянська райдержадміністрація на основі та на виконання конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України та інших актів законодавства України, рішень Київської міської ради та розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради, а також за власною ініціативою видає розпорядження. Згідно п. 3.2. Регламенту суб`єктами подання проектів розпоряджень є перший заступник голови, заступники голови, керівник апарату, керівники структурних підрозділів Деснянської райдержадміністрації, керівник територіальних органів центральних органів виконавчої влади. Відповідно до п. 3.8 Регламенту передбачено, що до проекту розпорядження додаються пояснювальна записка (додаток 1), що містить необхідні розрахунки, обґрунтування і прогнози соціально - економічних та інших наслідків його реалізації, до якої у разі потреби може додаватися інформаційно - довідковий матеріал. У пояснювальній записці має бути чітко викладені підстава розроблення проекту, суть проблеми, на розв`язання якої спрямовується розпорядження, причини її виникнення та дані, що підтверджують необхідність правового врегулювання питання саме запропонованим способом, мета якої планується досягти в результаті прийняття розпорядження, та механізм його виконання. Надавши оцінку викладеному змісту пояснювальної записки до проекту розпорядження, суд дійшов висновку про те, що всупереч п. 3.8 Регламенту пояснювальна записка не містить виклад підстав розроблення проекту, суті проблеми, на розв`язання якої спрямовується оспорюване розпорядження, причини її виникнення та дані, що підтверджують необхідність правового врегулювання питання саме запропонованим способом, мета якої планувалось досягти в результаті прийняття розпорядження, а також механізм його виконання. Як вбачається з самого оспорюваного розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації «Про негайне відібрання дитини у матері» № 341 від 17.06.2020 року, воно не містить належних обґрунтувань та достатньо переконливих і зважених аргументів на доведення наявності безпосередньої загрози для життя або здоров`я малолітньої дитини з метою захисту її інтересів, п. 2 розпорядження не містить відомостей щодо місця тимчасового влаштування малолітньої дитини, при цьому дитина була влаштована до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1, який не є закладом охорони здоров`я. Крім того, відповідно до п. 31 Порядку, дитина, в якої є родичі або інші особи, з якими в неї на момент залишення без батьківського піклування склалися близькі стосунки (сусіди, знайомі) та які бажають залишити її на виховання у своїй сім`ї, може перебувати в їх сім`ї до прийняття рішення про влаштування дитини. Підставою для тимчасового перебування дитини в сім`ї родичів або інших осіб, з якими у неї склалися близькі стосунки, є наказ служби у справах дітей про тимчасове влаштування дитини. Разом з тим, всупереч п. 31 Порядку, розпорядження № 341 від 17.06.2020 року не містить аргументації щодо неможливості передати дитину родичам та здійснене без належного з`ясування того, чи дійсно розлучення дитини з матір`ю необхідне для забезпечення її якнайкращих інтересів. Крім того, судом встановлено, що позивачка не повідомлялася відповідачем про прийняте ними розпорядження про відібрання дитини. Суд дійшов висновку, що доводи представника відповідача про те, що ними було проведено оцінку рівня безпеки малолітньої дитини, встановлено, що мати свідомо допускала такий стан речей і не мала бажання його виправляти, і при прийнятті розпорядження, у першу чергу, приділялася увага найкращим інтересам дитини, не могли бути покладені в основу для прийняття рішення про відібрання дитини від матері При цьому, суд виходить, з тих підстав, що 01.10.2014 року Службою у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації було взято на облік [PERSON] , [INFO] , з підстав ухилення матері дитини, позивачки у справі, від виконання своїх обов`язків. Однак після зняття малолітньої дитини з вказаного обліку 21.12.2016 року, внаслідок зникнення підстав взяття на облік, уповноваженими представниками служби до виникнення події 17.06.2020 не було вчинено жодних дій з метою здійснення перевірки належного виконання батьківських обов`язків позивачкою. Суд погоджується з поясненнями представника позивачки та оцінює критично, обставини, викладені в Акті проведення оцінки рівня безпеки дитини, що був складений 17.06.2020 за місцем проживання родини позивачки у справі, виходячи з того, що саме вказаний акт мав слугувати підставою для прийняття розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації «Про негайне відібрання дитини у матері» № 341 від 17.06.2020 року, разом з тим, вже під час його складання мав посилання саме на вказане розпорядження. Дані факти свідчать про те, що оспорюване розпорядження прийнято із недотриманням вимог діючого законодавства, а відтак вимоги позивачки про визнання протиправним розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації «Про негайне відібрання дитини у матері» № 341 від 17.06.2020 року як такого, що було ухваленим без повного та об`єктивного з'ясування всіх обставин. Як зазначила суду представник позивачки, уповноваженим представником Служби під час розгляду справи судом було повідомлено про те, що факт невиконання батьківських обов`язків позивачкою у справі, став їм відомим в кінці травня 2020 року в рамках журналістського розслідування. Разом з тим, з моменту отримання вказаної інформації та до відвідування родини позивачки під час проведення рейду «Діти вулиці» 17.06.2020 року, жодних дій з метою повного та об`єктивного з'ясування всіх обставин, вчинено не було. Згідно з Висновком оцінки потреб сім'ї від 17.06.2020, з п.6 р.4 вбачається, що «дитина дуже прив`язана до матері, любить її. За словами дівчинки її не ображають.» Відповідно до характеристики, наданої класним керівником малолітньої [PERSON] в липні 2020 року, дитина систематично відвідує школу, завжди доглянута, одягнута в чисті речі. має кишенькові гроші. Під час дистанційного навчання мати систематично виконувала з дитиною завдання. Мати співпрацює з учителями, радиться та намагається реалізувати поради у навчанні і вихованні дитини. Таким чином, враховуючи викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що дії Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо негайного відібрання дитини [PERSON] від матері, були вчинені без повного та об`єктивного з'ясування всіх обставин, а відтак є неправомірними. Що стосується вимог позивачки про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 100 000 грн., суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до вимог ст..23 ЦК України, визначено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У ч.1 ст. 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається з позовної заяви, [PERSON] в обґрунтування підстав відшкодування спричиненої їй моральної шкоди, посилалась на те, що спричинена їй та дитині моральна шкода полягала в душевних стражданнях та сильних душевних хвилюваннях, які вони зазнали у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо відібрання дитини. Ризик розлучення сім`ї був занадто великим для них, а відібрання дитини було зроблено силоміць, всупереч бажання самої дитини. Позивачці забороняли зустрічатись з власною дитиною. Перші короткі у Центрі не були простими для обох. Після таких зустрічей дитина не хотіла відпускати позивачку та бажала залишити Центр разом з нею. 128 днів розлучення сім`ї були занадто тяжкими морально та душевно, як для самої позивачки так і для дитини. Особливо тяжкими для позивачки були моменти, коли вона розуміла, що не може захистити свою дитину, яка скаржилась на неналежне та образливе до неї ставлення з боку інших підлітків (хлопчиків), з якими дівчинка проводила час в Центрі та в школі. Позивачка зазначила, що обтяжувалася дана ситуація ще й тим, що Служба у справах дітей не була налаштована на збереження її сім`ї та повідомили, що вони будуть вчиняти дії щодо позбавлення її батьківських прав, що ще більше додавало страху за майбутню долю своєї дитини. Відтак позивачка вважає, що вказаними діями відповідача їй та дитині було спричинену моральну шкоду, розмір якої вона визначила у 100 000,00 грн.. Пунктами 3 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995р. передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Також необхідно врахувати правову позицію, викладену у Постанові ВС/ЦКС від 10.02.2021 у справі № 761/24143/19, а саме: прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в України, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України, згідно з якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди. Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди. Таким чином, наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача (ухваленням відповідачем розпорядження від 17.06.2020 №341 «Про негайне відібрання дитини у матері») встановлених під час розгляду справи не спростовано відповідачем . Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Проаналізувавши викладені обставини, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатню необхідність доказів на доведення протиправності дій Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації по відношенню до позивачки, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, суд приходить до висновку, про наявність спричиненої позивачці моральної (немайнової) шкоди, однак при визначені її розміру виходить з конкретних обставин справи, характеру спричинених їй моральних страждань, які полягали саме у душевних стражданнях, яких позивач зазнала у зв`язку із відібранням малолітньої дитини, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, та визначає розмір такої моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн., що підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації. Розмір моральної шкоди, визначений позивачкою у поданому нею позові, суд вважає явно завищеним. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовна заява є частково обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, за рахунок бюджетних асигнувань Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 3 783,60 гривні.. На підставі викладеного та

Outcome: partial