Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

23 вересня 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду, через свого представника, із позовом до відповідача Дніпропетровської міської ради, із вимогами про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом (а. с. 1-7). В обґрунтування позову зазначає, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на домоволодіння [ADDRESS] . Стверджує, що він є племінником [PERSON] та єдиним його спадкоємцем на підставі Заповіту від 23 березня 2012 року, який посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. Зазначає, що після смерті спадкодавця він у встановлені законом строки звернувся із заявою про прийняття спадщини до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, у зв`язку з чим 26 лютого 2015 року нотаріусом було заведено спадкову справу № 138/2015 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Вказує, що в квітня 2024 року він звернувся до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але постановою державного нотаріуса Крупської Л.В. від 24 квітня 2024 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зокрема у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказаний будинок, з тих підстав, що заявником не надано документів, які посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. З цих підстав, він фактично позбавлений можливості оформити своє спадкове право у встановленому законом порядку. Натомість зазначає, що спірний будинок було побудовано батьками [PERSON] [PERSON] та [PERSON] у 1961 році, після чого батько спадкодавця склав акт прийомки будинку в експлуатацію та звернувся до КП «ДМБТІ» для його реєстрації. Оскільки будівництво житлового будинку було завершено 1961 року, тобто до прийняття закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», то право власності на нього набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку передбаченому цим законом. Вказує, що до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності, а належним документом, який засвідчував факт існування об`єкта нерухомого майна і містив його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації. Зазначає, що [INFO] помер батько [PERSON] [PERSON] , а [INFO] його мати [PERSON] . Вказує, що фактично на момент смерті [PERSON] та [PERSON] , на правах спільної сумісної власності подружжя, належало спірне домоволодіння. Оскільки [PERSON] був прописаний разом зі своїми батьками за адресою спірного домоволодіння, то після смерті батька він разом із матір`ю прийняли його спадщину та вступили в управлінням майном. Вказує, що так само [PERSON] прийняв спадщину після смерті свої матері [PERSON] , яка померла [INFO] , але не оформив право власності на нього. Тому прохає суд визнати за ним право власності в порядку\~спадкування за\~заповітом на домоволодіння [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26 вересня 2024 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 73 та на звороті). 01 жовтня 2024 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 236 вересня 2024 року, позивачем усунуто (а. с. 75-81). Ухвалою суду від 08 жовтня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 14 годину 13 листопада 2024 року (а. с. 85 та на звороті), копія якої надіслана учасникам справи 08 жовтня 2024 року за вихідним № 24084/24-вих/2/204/3714/24 (а. с. 86). 30 жовтня 2025 року на адресу суду надійшов відзив представниці відповідача Бровкіної М.І. (а. с. 93-98), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що умовою перехову в порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельні ділянки, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Вказує, що з відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 20 червня 2024 року вбачається, що у 1975 році була проведена технічна інвентаризація спірного будинку на замовлення батька [PERSON] , складено технічну документацію, оціночні акти, акт від 19 лютого 1975 року щодо проведення обстеження на предмет встановлення права володіння [PERSON] , але право власності так і не було зареєстровано в межах дії законодавства на момент проведення такої інвентаризації. Вважає, що не зважаючи на те, що в матеріалах справи є акт прийомки індивідуального жилого дому на спірний будинок, останній не є свідоцтвам про право приватної власності на зазначене домоволодіння, а отже за життя спадкодавець не набув права власності на спірне нерухоме майно, тому спадкоємиць також не набуває права на нього. Прохає суд поновити строки на надання відзиву, а у задоволенні позову та відмовити в повному обсязі. 03 грудня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь представниці позивача адвокатки Кенжини О.О. на відзив (а. с. 112- 114 та на звороті). Так, в обґрунтування відповіді на відзив зазначає, що будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті. Зазначає, що в період 1961-1975 років, тобто на час побудови спірного житлового будинку та проведення його інвентаризацій, питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків, що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Вказує, що відповідно до вимог статті 1 вищевказаного Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. При цьому, пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Стверджує, що за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Крім того, зазначає, що порядок оформлення права власності на будинок або домоволодіння при відсутності правовстановлюючих документів був встановлений Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка за погодженням заступника Голови Верховного суду Української РСР була затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (втратила чинність 13 грудня 1995 року). Так, розділом ІІІ вказаної інструкції передбачалось, що при відсутності правовстановлюючих документів, право власності на будинок може бути встановлено на підставі інформації, отриманої виконавчим комітетом місцевої Ради депутатів трудящих від бюро технічної інвентаризації. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Вказує, що до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Стверджує, що належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. При цьому, зазначає, що до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року, а тому вони не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Вважає, що з аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти. Таким чином на час будівництва та завершення будівництва житлового будинку (1961 рік, згідно Технічного паспорту), що є предметом спору, з врахуванням положень ст.4 ЦК України(1963 року) реєстрація права власності на нього не була моментом виникнення права власності. Таким чином, з нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Вказує, що після будівництва 1961 році будинку [ADDRESS] (колишня номери 87 та 61), батько спадкодавця набув права власності на майно та почав оформлювати правовстановлюючі документи (склав акт прийомки будинку в експлуатацію, звернувся до КП «ДМБТЬ», що підтверджується інвентаризаційними документи на домоволодіння, зокрема оціночні акти від 1965 та 1975 років, схематичний план, журнал наружних обмірів, Акт огляду від 1975 року), а отже [PERSON] успадкував право власності на вказаний будинок від своїх батьків, але за життя не оформив право власності на нього, натомість заповів позивачу. Тому вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, а відтак підлягають задоволенню в повному обсязі. Позивач та його представниця адвокатка Кенжина О.О., у судове засідання не з`явилися, остання надала заяву про розгляд справи за їх відсутності (а. с, 203), в якому позовні вимоги підтримала у повному обсязі, прохала суд їх задовольнити. У судовому засіданні представниця відповідача Бровкіна М.І. позовні вимоги заперечила, прохала суд у їх задоволенні відмовити, обґрунтування надала аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представниці відповідача, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 12 січня 1936 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] , що підтверджується копією відповідної посвідки про шлюб (а. с. 20). У шлюбі в них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копію свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08 жовтня 1949 року (а. с. 21). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 17 березня 1997 року (а. с. 22). За життя [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя належав будинок [ADDRESS] (раніше м. Дніпропетровську, який він збудував у 1961 році, що підтверджується: актом прийомки будинку в експлуатацію (а. с. 30-32); інвентаризаційними документами (а. с. 33); оціночними актами від 1965 року та 1975 року (48-50, 52-55); схематичним планом (а. с. 27); журналом зовнішніх обмірів (а. с. 28, 46); Актом огляду (а. с. 58-59). Рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної ради депутатів трудящих від 23 вересня 1977 року № 1317 «Про упорядкування нумерації будинків, що належать громадянам на праві особистої власності» вирішено упорядкувати нумерацію будинків, що належать громадянам на праві особистої власності по наступним [ADDRESS] » (а. с. 61). З копії паспорту громадянина України [PERSON] , серії [NUMBER] , який був виданий Красногвардійським РВУ УМВС України в Дніпропетровській області 29 серпня 1997 року (а. с. 18-та на звороті) вбачається, що останній з 05 січня 1971 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . З копії домової книги на спірне домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що за спірною адресою зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а. с. 24-25 та на звороті). З копії Акту (а. с. 58-59), з-поміж іншого, вбачається, що огляд проведена з метою встановлення права власності [PERSON] , який пред`явив паспорт № [NUMBER] , з якого видно, що останній прописаний (зареєстрований) за адресою: [ADDRESS] . З огляду на викладене, зважаючи на те, що на день смерті [PERSON] , разом із ним за однією адресою проживали та були зареєстровані його дружина [PERSON] та його син [PERSON] , які є спадкоємцями першої черги, суд доходить висновку, що останні в рівних частинах прийняли спадщину після смерті [PERSON] його частки домоволодіння [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 20 вересня 2010 року (а. с. 137). Спадщину після [PERSON] прийняв [PERSON] , що підтверджується записом державного нотаріуса Третьої дніпропетровської нотаріальної контори Крупської Л.В. на його заяві від 17 січня 2013 року: «Факт прийняття спадщини перевірено по сумісній прописці спадкодавця та спадкоємця за адресою: [ADDRESS] з 05 січня 1971 року та по день смерті спадкодавця [INFO] , згідно вищезазначеного паспорту та будинкової книги, виданої 01 лютого 1949 року 12 відділом РК міліції Красногвардійського району м. Дніпропетровська» (а. с. 131). Таким чином, [PERSON] в цілому успадкував спірне домоволодіння після смерті своїх батьків. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 21 листопада 2014 року (а. с. 147 на звороті). За життя [PERSON] був складений заповіт, посвідчений 23 березня 2012 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. за реєстровим № 4-493, згідно якого все належне спадкодавцю за життя майно він заповів позивачу [PERSON] (а. с. 148). 26 лютого 2015 року [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, після смерті [PERSON] (а. с. 143 на звороті). 24 квітня 2024 року державним нотаріусом Третьої дніпровської нотаріальної контори Крупською Л.В. винесено постанову про відмову у вчиненні [PERSON] нотаріальних дій, зокрема у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] . Так, зі змісту вказаної постанови вбачається, що підставою у відмові у вчиненні нотаріальних дій було те, що заявником не надано документів, що посвідчують право власності на житловий будинок. З відповіді нотаріусу КП «ДМБТІ «ДМР від 06 лютого 2013 року № 1137 (а. с. 150) убачається, що в матеріалах інвентаризаційної справи на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , користувачем якого значиться [PERSON] , відсутні відомості щодо реєстрації права власності, так само, як і відсутні відомості щодо перейменування [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13\~ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з приписами ст. ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Приписами ст.\~1216\~ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217\~ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з вимогами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Приписами ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього\~Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Так, з матеріалів справи вбачається, що 23 березня 2012 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, [PERSON] (а. с. 148). Статтею 1297\~ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до\~вимог ст.\~328\~ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що через постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно з вимогами ст. 3 вказаного Закону, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Суд зазначає, що на час побудови спірного житлового будинку та проведення його інвентаризації (1961-1975 роки), питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність; Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Так, відповідно до вимог статті 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Відповідно до пунктів 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктами 4, 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є: договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва і експлуатації будівель, затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 758/1293/15-ц. Суд зазначає, що вказані нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~58\~Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст.\~5\~ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. З аналізу положень Конституції України та ЦК України убачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Як роз`яснено у п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що право власності спадкодавця [PERSON] на будинок [ADDRESS] , доведено наведеними вище обставинами та доказами, зокрема, актом прийомки\~будинку в\~експлуатацію (а.\~с.\~30-32);\~інвентаризаційними документами\~(а.\~с.\~33);\~оціночними актами\~від 1965\~року та\~1975\~року (48-50,\~52-55);\~схематичним планом\~(а.\~с.\~27);\~журналом зовнішніх\~обмірів (а.\~с.\~28,\~46);\~Актом огляду\~(а.\~с.\~58-59), приймаючи до уваги те, що позивач є спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , але отримати свідоцтво про право на спадщину не зміг через відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, оскільки заявником не надано нотаріусу документів, що посвідчує право власності на житловий будинок,\~суд доходить\~переконливого висновку\~про обґрунтованість\~позовних вимог\~ [PERSON] \~та доцільність\~визнання за\~ним права\~власності на домоволодіння [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до вимог ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідача, суд доходить висновку, що судові витрати по справі повинні бути покладені на позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved