Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

\~\~\~\~\~\~ 14 березня 2025 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначила, що 25 червня 2019 року вступила в шлюб з відповідачем по справі, який за рішенням Ананьївського районного суду Одеської області № 491/1251/23 від 01 жовтня 2023 року розірвано. Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідно до діючого законодавства батько дитини зобов`язаний постійно утримувати сина. На початку 2023 року відповідач виїхав за кордон, однак де саме він знаходиться позивачці невідомо, однак в період проживання він був офіційно працевлаштований. А саме працював електромеханіком на судні та його щомісячний дохід складав 7000 доларів США. На скільки відомо позивачці відповідач і на даний час ходить в плавання, тобто офіційно працевлаштований та має стабільний дохід, відповідно має матеріальну можливість щомісяця утримувати сина. Водночас розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для повноцінного розвитку сина. Як відомо позивачці, аліменти відповідач нікому не платить, стягнень по виконавчим документам з відповідача не проводиться, інших неповнолітніх дітей немає. На даний час позивачка визначилась з точною сумою аліментів, котрі відповідач зобов`язаний буде, як батько, сплачувати щомісяця, та просить стягнути з останнього аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі 20000,00 гривень. Ухвалою судді від 24 березня 2025 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Відповідачеві встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву (а.с.18). 14 травня 2025 року на адресу суду поштовим відправленням від представника відповідача - адвоката Смирнова А.І. надійшов відзив на позовну заяву з додатками, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню (а.с.59-89). Представник зазначив, що виходячи з норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, саме на позивачці в даному випадку лежить обов`язок доведення можливостей відповідача сплачувати аліменти. Однак жодних доказів, які б підтверджували зазначений позивачкою дохід відповідача позивачка не надала. Всі твердження про дохід не підтверджені належними і допустимими доказами. Окрім того, документи долучені позивачкою датовані 2022-2023 роками, водночас станом на момент розгляду справи 2025 рік. На сьогодні відповідач утримує двох непрацездатних батьків, які є пенсіонерами. Відповідач фактично є єдиним годувальником, оскільки розмір пенсій, які отримують його батьки, є мінімальним та не дозволяє забезпечити належний рівень життя особам похилого віку, котрі, враховуючи вік і стан здоров`я, змушені витрачати більшу частину коштів на придбання ліків. Крім того, мати відповідача має встановлену інвалідність ІІ групи, їй встановлено клінічний діагноз: рак правої молочної залози, що зумовлює значне зниження працездатності. Стан здоров`я матері відповідача на даний момент - продовжує хворіти. Батько відповідача має інвалідність ІІІ групи, отриману внаслідок війни. Отже, вимога позивачки про стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі - 20000,00 гривень щомісяця не відповідає вимогам чинного законодавства, розмір аліментів є необґрунтовано великим, не враховує реального матеріального положення відповідача та інші істотні обставини, що мають значення для вирішення подібного роду питань. Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 27 травня 2025 року було задоволено клопотання представника позивачки - адвоката Жмурко С.Л. та витребувано відповідну інформацію з Головного управління\~податкової служби\~в Одеській\~області та\~Любашівського відділу\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану у\~Подільському районі\~Одеської області\~Південного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Одеса)(а.с.138-139). Також,\~27\~травня 2025\~року судом\~на місці\~було постановлено\~ряд ухвал\~про задоволення\~клопотань як\~зі сторони\~позивача,\~так і\~зі сторони\~відповідача,\~про поновлення\~строку для\~подачі доказів\~та долучення\~останніх до\~матеріалів справи.\~Ухвали занесені\~секретарем судового\~засідання до\~протоколу судового\~засідання (а.с.140-146). Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Жмурко С.Л., яка діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги від 21 квітня 2025 року (а.с.25), у судове засідання на розгляд справи не прибули. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України (а.с.172). Крім того, представник позивачки адвокат Жмурко С.Л. не вийшла на зв`язок для взяття участі у розгляді справи в режимі відеоконференції без повідомлення будь-яких причин цьому. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Смирнов А.І., який діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВН № 1457171 від 07 травня 2025 року (а.с.85) в судове засідання не прибули. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України (а.с.173). Водночас представник відповідача в клопотаннях про долучення доказів до матеріалів справи, поданих ним через систему «Електронний суд», просить розглянути їх за відсутності сторони відповідача. Крім того, в прохальній частині відзиву на позовну заяву зазначено, що сторона позивача просить розгляд справи здійснювати з викладеними у відзиві запереченнями та за відсутності сторони відповідача (а.с.62-63). Відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд в постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення судом під час розгляду цієї справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників. Суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась судом обов`язковою. Суд також враховує, що відповідно до пункту 50\~Керівних принципів Комітету Міністрів Ради Європи щодо судочинства, дружнього дитині, до всіх процесуальних дій, у яких беруть участь діти, має застосовуватись принцип невідкладності задля отримання швидкої відповіді і якнайкращого захисту інтересів дитини, з повагою принципу верховенства права. Затягування розгляду справи негативно впливає на дітей та їхній розвиток. Неефективне та, зокрема, запізніле провадження у справах щодо дітей може призвести до порушення позитивних зобов`язань за\~статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(рішення ЄСПЛ у справі «М і М проти Хорватії» від 03 вересня 2015 року, заява № 10161/13,\~§ 179, 182). З огляду наведеного, суд на місці постановив ухвалу про продовження розгляду справи без учасників справи та фіксації судового засідання. Ухвала занесена секретарем судового засідання до протоколу судового засідання. У відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали\~справи,\~всебічно і\~повно з`ясувавши\~фактичні обставини,\~на яких\~ґрунтується позов,\~об`єктивно\~оцінивши надані\~суду докази,\~які мають\~значення для\~розгляду справи\~і вирішення\~спору по\~суті,суд доходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачкою у справі є [PERSON] , [INFO] ; уродженка м. Ананьїв Одеської області; паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 15 листопада 2016 року Ананьївським РС ГУ ДМС України в Одеській області; місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] ;\~реєстраційний номер\~облікової картки\~платника податків:\~ [NUMBER] (а.с.4-5). Відповідачем у справі є [PERSON] , [INFO] ; уродженець м. Ананьїв Одеської області; паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 16 лютого 2009 року Ананьївським РВ ГУМВС України в Одеській області; місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] (а.с.6-7, 17). Встановлено, що 25 червня 2019 року позивачка та відповідач уклали шлюб, який був зареєстрований Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що складено відповідний актовий запис № 890 (а.с.10). Від вказаного шлюбу мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 03 квітня 2020 року Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), відповідний актовий запис № 432 (а.с.9). Батьками особи записані: батько\~ [PERSON] , мати\~ [PERSON] (а.с.8). 01 жовтня 2024 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано, про що свідчить наявна в матеріалах справи ксерокопія рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 01 жовтня 2024 року у справі № 491/1251/23 (рішення набрало законної сили 01 листопада 2024 року) (а.с.11-12). Згідно довідки про спільне проживання № 184, виданої 26 лютого 2025 року Ананьївською міською радою, позивачка фактично проживає без реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Спільно з позивачкою проживають: [PERSON] , [INFO] (донька), [PERSON] , [INFO] (син) (а.с.9). Як уже зазначалося, позивачка звертається до суду з позовною вимогою про стягнення аліментів задля повноцінного розвитку сина. Відповідач. як батько дитини, згідно діючого законодавства зобов`язаний постійно утримувати сина. Як відомо позивачці відповідач аліменти нікому не платить, стягнень по виконавчим документам з відповідача не проводиться, інших неповнолітніх дітей немає. Відповідач несе особисту відповідальність за виховання та розвиток син, оскільки син повинен бути предметом його основного піклування, в тому числі матеріального. Згідно з\~пунктів 1,\~2\~статті 3\~Конвенції про\~права дитинивід\~20\~листопада 1989\~року, яка відповідно до статті 9\~Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно зі статтею 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України,\~Конвенцією про\~права дитини,\~іншими міжнародними\~договорами України,\~згода на\~обов`язковість\~яких надана\~Верховною Радою\~України.\~Регулювання сімейних\~відносин має\~здійснюватися з\~максимально можливим\~урахуванням інтересів\~дитини непрацездатних членів сім`ї. Саттею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного\~з\~батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання\~і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону). Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того,\~чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При вирішенні зазначеного предмету спору суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь в її вихованні. Відповідно до частини першої статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частин першої, другої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Відповідно до статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. В пункті 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» звернуто увагу, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до часини другої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В статті 76 ЦПК України\~зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтям 77-80 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка була зобов`язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, те, що відповідач в силу свого матеріального становища має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 20000,00 гривень щомісяця, з індексацією відповідно до закону. Однак позивачка не довела належними та допустимими доказами те, що в силу матеріального становища відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 20000,00 гривень щомісяця. Згідно до статті 184 СК України\~суд погоджується зі способом визначення аліментів у твердій грошовій сумі, обраний позивачкою. Між тим, при визначенні величини аліментного платежу суд має враховувати матеріальне становище платника аліментів, величину прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленого законодавством, а також положення статті 180 СК України,\~згідно якої обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька. Згідно з частинами другою, третьою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Правовий висновок з цього приводу міститься в постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року в справі № 759/10277/18. Відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум»\~прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» з 01 січня 2025 року прожитковий мінімум для дітей віком до 6 установлено\~в розмірі 2563,00 гривень. Враховуючи обов`язок обох батьків утримувати дитину; неподання позивачкою доказів на підтвердження заявлених нею вимог; мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину, що становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; встановлення наявності\~у відповідача\~витрат,\~щодо яких\~не доведено\~джерело походження\~коштів для\~їх оплати\~(зокрема,\~як зазначає\~сам відповідач\~та підтверджує\~доказами,\~він утримує\~двох непрацездатних\~батьків,\~які є\~пенсіонерами та\~особами з\~інвалідністю ІІ\~та ІІІ\~груп,\~сплачує лікування\~матері (оплата\~вартості лікарських\~засобів,\~медичних послуг\~у лікувальних\~закладах та\~інші витрати,\~пов`язані з\~лікуванням),\~крім того,\~відповідач також\~проходить лікування,\~яке потребує\~значних фінансових\~витрат), суд вважає за можливе зменшити розмір стягнутих аліментів до 2563,00 гривень.\~ Суд вважає, що визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі щомісячно на дитину є достатнім та не буде порушувати майнові права дитини. Суд звертає увагу на те, що у разі зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я платника аліментів, останній має право звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів. А у разі, коли дитина буде проживати з платником аліментів та перебувати на його утриманні, останній може звернутися до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України\~під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. Згідно частин першої, третьої статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково на суму 2563,00 гривень, що становить 12,80%, а позивачка в силу пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за звернення з вимогою про стягнення аліментів на утримання дитини, суд вважає за необхідне пропорційно розміру задоволених позовних вимог судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 155,00 гривень, покласти на відповідача. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: partial