Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

Позивач просить суд стягнути с відповідачки \~заборгованість за типовим Договором про надання послуги з управління багатоквартирним будинком [ADDRESS] , від 01.03.2019 в загальному розмірі 32496,15 грн., яка складається з суми основного боргу, за період з 01.10.2022 по 31.05.2023, у розмірі 26189,28 грн., 3% річних - 523,07 грн., пені - 3731,03 грн., інфляційне збільшення - 2052,77 грн. Відповідач не погоджується із заявленими вимогами та наполягає на тому, що Договір, за яким позивач надавав послуги з утримання приміщення , яке належить відповідачці, є припиненим внаслідок його розірвання відповідачем заявою від 14.10.2022 , а тому позивач не може встановлювати заборгованість після моменту його припинення. Позовна заява була подана до Іллічівського міського суду Одеської області 13.06.2023, та за результатами її розгляду, судом 19.12.2023, було постановлено заочне рішення про задоволення позову, яке ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 08.10.24 скасовано та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою\~Іллічівського міського суду Одеської області від 14.11.24\~за клопотанням представника відповідача адвоката Подорожнього А.С., цивільну справу за вказаним позовом передано за підсудністю до Київського районного суд м.Одеси для розгляду справи по суті. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2025 року зазначений позов передано на розгляд судді Луняченку В.О.. Ухвалою судді від 17.01.25 вказану справу прийнято до провадження та призначено до розгляду з урахуванням визначеного ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області порядку розгляду справи у загальному провадженні. . 31.01.25 заходами електронного суду надійшов відзив . 04.04.25 заходами електронного суду з боку позивача надійшла відповідь на відзив. 07.04.2025\~року закрито підготовче провадженні із призначенням розгляду справи по суті. Судом встановлено, що 01 березня 2019 року між Комунальним підприємством «Міське управління житлово-комунального господарства» Чорноморської міської ради Одеського району Одеської Області ( як управителя ) та співвласниками багатоквартирного будинку по [ADDRESS] , в особі уповноважених осіб Кобець Маргарити Іванівни та Думік Віти Володимирівни, які діють на підставі протоколу від 14.12.2018 року ( як співвласники) , було укладено типовий договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком [ADDRESS] , з визначенням ціни послуг у розмірі 6,19 гривень на місяць за 1 кв.м. загальної площі житлового або нежитлового приміщення або 4,72 грн на місяць за 1 кв.м , без прибирання сходових кліток, та включає: - витрати на утримання будинку і прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна будинку в розмірі 5,89 грн. на місяць з 1 кв.м ( 4,43 грн без прибирання сходових кліток) відповідно до кошторису витрат та винагороду управителю в розмірі 0,29 грн на місяць за 1 кв.м. Пунктами 30,31 Договору визначено строк його дії на один рік та визначено автоматична пролонгація дії договору , якщо за один місяць до закінчення строку його дії жодна із сторін не повідомить про відмову від договору. Також можливі підстави припинення договору визначені у п.32,33 Договору. У розділі «Інші умови» Договору визначено можливість управителя корегувати кошторис витрат без узгодження із співвласниками шляхом інформування; обов`язок управителя повернення залишків коштів у випадку припинення договору; підстави зміни вартості ціни на оплату послуг з управління; організація капітального ремонту спільного майна будинку; право управителя надавати спільне майно в оренду; не прийняття такої підстави для звільнення від оплати послуг як тимчасова відсутність співвласника або членів його сім`ї. Умови вищезазначеного договору були погоджені протоколом №2 зборів співвласників багатоквартирного будинку [ADDRESS] витрат на утримання будинку [ADDRESS] з 01.09.2021 визначено ціна послуг у розмірі 8,43 грн.( 6.16 грн. без прибирання сходових кліток). Згідно договору купівлі-продажу від 08 липня 2021 року [PERSON] є власником нежитлового приміщення [ADDRESS] , загальною площею 699,5 кв.м., яке було придбано у [PERSON] . У зв`язку з заявою [PERSON] від 13.10.2021 року фахівцями КП «МУЖКГ» було здійснено обстеження нежитлового приміщення 103-Н по [ADDRESS] на предмет користування послугами з управління та, в подальшому, був здійснений розрахунок та складений кошторис саме для вищезазначеного нежитлового приміщення, згідно якого ціна послуги з управління за кв.м. складає 4,68 грн. Між [PERSON] ( споживач) та КП МУЖКГ Чорноморської міської ради Одеської області ( виконавцем) було 30.10.2021 укладено Договір про надання послуг з управління багатоквартирного будинку, предметом якого сторонами визначено забезпечення виконавцем надання послуг з управління на виконання розділу «Інші умови» типового договору « Про надання послуг з управління багатоквартирним будинком по [ADDRESS] » відповідно до нежитлового вбудовано-прибудованого приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 699,5 кв.м. У п.20 Договору від 30.10.2021 сторонами узгоджено, що цей договір діє з 01.10.2021 по 31.12.2021 включно та у разі, коли за місяць до закінчення дії цього договору однією із сторін у письмової формі не заявлено про розірвання договору або необхідність його перегляду, цей договір вважається продовженим кожного разу до 31 грудня наступного року включно, на тих самих умовах, що були передбачені цим договором. Пунктом 21 узгоджено що цей договір може бути розірваний достроково у разі: переходу прав власності (користування) до іншої особи; невиконання його сторонами та якщо протягом року дії цього договору, співвласники багатоквартирного будинку , приймають рішення про зміну форми управління будинком або про обрання іншого управителя, цей договір достроково припиняється за два місяці з дати отримання управителем повідомлення від співвласників ( уповноваженої ним особи) про таке рішення. Згідно кошторису витрат на утримання нежитлового приміщення належного Томак по [ADDRESS] визначена з 01.09.2021 року ціна послуг з управління у розмірі 4,68 грн. 14.10.2022 року [PERSON] подала письмову заяву на ім`я начальника ЖКГ про надання дозволу на розірвання Договору від 30.11.2021 року , та листом від 18.11.2022 за №1106 на ім`я [PERSON] надана відповідь про неможливість розірвання Договору. Заочним рішенням від 19.12.2023 року ( яке було у подальшому скасоване ухвалою суду від 08.10.2024 року) позовні вимоги були задоволені та на користь позивача стягнуто з відповідача області\~заборгованість за типовим Договором про надання послуги з управління багатоквартирним будинком [ADDRESS] , від 01.03.2019 в розмірі 32496,15 грн., яка складається з: сума основного боргу - 26189,28 грн., 3% річних - 523,07 грн., пеня - 3731,03 грн., інфляційне збільшення - 2052,77 грн. Також було стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати , у вигляді сплаченого судового збору, у розмірі 2684,00 грн. Згідно довідки від 20.03.2025 року, наданого бухгалтером Комунального підприємства «Міське управління житлово-комунального господарства» Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області 20.06.2024 надійшли кошти згідно рішення суду у загальної сумі 35\~180,15 грн., з яких: 26189,28 сума основного боргу; 523,07 3% річних; 3731,03 пеня; 2052,77 інфляційне збільшення; 2684,00 відшкодування судового збору. Представником відповідача заявлено окреме клопотання про поворот виконаного судового рішення. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України\~визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц) У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із стягненням грошового зобов`язання по оплаті отриманих житлово-комунальних послуг та визначення Договірних відносин по отриманню житлово-комунальних послуг із визначенням факту розірвання договору врегульовано Цивільним кодексом України ( скорочене ЦК України) , Законом України « Про житлово-комунальні послуги» ( скорочене Закон №1875-IV ) та Законом України ««Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» ( скорочене Закон № 417-VIII). Для визначення вказаного спору ( наявність заборгованості по житлово-комунальним послугам) судом спочатку надається оцінка твердженням сторін щодо статусу нежитлового приміщення , яке належить на праві власності відповідачки , та яке по твердженню сторони позивача є частиною багатоквартирного будинку а за твердженням сторони відповідача є відокремленим об`єктом нерухомості із власною адресою. Так згідно свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення , яке розташоване у [ADDRESS] , виданого Виконавчим комітетом Іллічівської міської ради 17 вересня 2012 року , на підставі рішення виконкому від 30/08/2012 за №503 замість свідоцтва про право власності від 04.01.2012 N36179, вказане приміщення зазначене як вбудовано-прибудоване, площею 699,5 кв.м.. Договором купівлі-продажу від 08.07.2021 року [PERSON] передала у власність [PERSON] нежитлове вбудовано-прибудоване приміщення №26/103-Н, загальною площею 699,5 кв.м. За змістом Договору про надання послуг від 30.11.2021 , укладеного між КП «МУЖКГ» та фізичною особою [PERSON] , предметом договору визначено надання послуг по вбудовано-прибудованому приміщенню №26/103-Н, загальною площею 699,5 кв.м. як частина надання послуг по типовому договору « Про надання послуг з управління багатоквартирним будинком по [ADDRESS] ». Таким чином суд вважає доведеним у судовому засідання що вказане нежитлове приміщення ( у подальшому спірне приміщення) є частиною ( вбудовано-прибудованою ) багатоквартирного будинку., а тому власник цього приміщення є співвласником багатоквартирного будинку у розумінні вимог Закону № 417-VIII. За приписами ст.ст. 316, 319, 322 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Згідно із ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Статтею 385 ЦК України передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» № 2866-ІІІ від 29.11.2001 об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. Частинами 1 та 4 ст. 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону № \~417-VIII управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку). Частиною першою ст. 10 Закону № 417-VIII передбачено, що співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Згідно ч.ч.1,5 ст.11 Закону № 417-VIII , управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. Якщо зборами співвласників прийнято рішення про укладення договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, такий договір (зміни до нього) підписується співвласником (співвласниками), уповноваженим (уповноваженими) на це рішенням зборів співвласників.\~Такий договір підписується на умовах, затверджених зборами співвласників, та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками.\~Таким чином,\~якщо юридична особа володіє нежитловим приміщенням у багатоквартирному будинку та приєднана до мереж цього багатоквартирного будинку то також є співвласником та виконує покладені на неї обов`язки як на усіх співвласників багатоквартирного будинку. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків ( ч.1 ст. 626 ЦК України). За умовами Договору про надання послуг від 30.11.2021 , укладеного між КП «МУЖКГ» та фізичною особою [PERSON] визначено що його строк продовжується , якщо сторона не подасть за місць до закінчення строку його дії заяву про розірвання договору , однак умовами Договору не визначено що подання такої заяви є фактом припинення дії договору. Так, дійсно споживач послуг 14.10.2022 подала заяву на ім`я начальника ЖКГ про надання дозволу на розірвання Договору від 30.11.2021 року та у строк дії Договору отримала відповідь про відмову у розірванні договору. Сторона Договору не зверталась до суду з вимогами про розірвання Договору, визнання факту його розірвання а тому, на думку суду Договір продовжив свою дію і є чинним на момент розгляду справи. Відповідно до положень статті 1 Закону №1875-IV житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник (частина друга статті 19 Закону№1875-IV ). Власником Закон визначає фізичну або юридичну особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку (абзац сьомий частини першої статті 1 Закону). А споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (абзац чотирнадцятий частини першої статті 1 Закону). Згідно зі статтею 13 Закону №1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). У пункті 5 частини третьої статті 20 Закону№1875-IV передбачено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно зі статтею 13, пунктом 1 частини першої статті 20 вказаного Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Тлумачення статті 526 ЦК України свідчить, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Будь яких доказів не отримання послуг, зобов`язання по оплаті яких заявлено позивачем , або надання вказаних послуг у несприйнятливої якості , стороною відповідача до суду не надавалось. Ст.549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 625 ЦК України визначається що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У даному випадку стороною відповідача не було спростовано вірність розрахунків , наданих позивачем, заборгованості а також застосування до грошового зобов`язання яке було прострочено інфляційних витрат, 3% річних та пені. Враховуючи встановлені обставини та проаналізувавши надані сторонами докази та пояснення учасників справи суд приходить до висновку що заявлені позивачем вимоги знайшли своє підтвердження належними та допустимими доказами а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Також судом надавалась оцінка підсудності даної справи судам загальної юрисдикції , враховуючи факт того що спірне приміщення використовувалось як ресторан, та приймаючи до уваги що у договорі купівлі-продажу даного приміщення та Договорі про надання послуг [PERSON] не зазначалась як особи-підприємець а вартість житлово-комунальних послуг не було визначене виходячи з призначення використання приміщення ( для господарської діяльності) суд прийшов до висновку що заявлені вимоги підлягають розгляду у порядку цивільного провадження. \~Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК ). У даному випадку факт задоволення позовних вимог у повному обсязі є підставою для стягнення з відповідачки на користь позивача сплаченого судового збору у розмірі 2684,00 грн. Згідно вимог ч.1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання про що зазначає в рішенні. У даному випадку враховуючи що заявлені позивачем вимоги, які знайшли підтвердження у повному обсязі при розгляді справи, були задоволені заочного рішення суду від 19.12.2023 року ( яке було у подальшому скасоване ухвалою суду від 08.10.2024 року) та у подальшому виконані , що підтверджується довідкою позивача, суд визначає що вказане рішення є виконаним у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved