Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача аліменти на своє утримання як непрацездатного батька у розмірі 1000 грн щомісячно. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є непрацездатною особою (пенсіонером та особою з інвалідністю) та батьком повнолітньої доньки - відповідача у справі. Позивач зазначив, що відповідно до вимог законодавства повнолітні діти зобов`язані утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 31 березня 2025 року відкрито провадження у справі. Судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в порядку письмового провадження). Відповідач подала до суду відзив, у якому заперечила проти задоволення позову в повному обсязі. Відповідач зазначила, що діти мають обов`язок піклуватися про непрацездатних батьків відповідно до ст. 51 Конституції України, проте цей обов`язок виникає за певних, визначених законодавством умов. На думку відповідача, поняття «піклуватися» та «утримувати» не є тотожними. Обов`язок піклування, визначений ст. 58 та 59 Цивільного кодексу України, встановлюється щодо малолітніх сиріт, осіб, позбавлених батьківського піклування, недієздатних осіб або осіб, цивільна дієздатність яких обмежена. Оскільки позивач є повнолітньою особою, не визнаною недієздатною або особою з обмеженою дієздатністю, обов`язок піклуватися про нього у відповідача відсутній. Відповідач наголосила, що порядок виникнення обов`язку з утримання повнолітніми дітьми непрацездатного батька конкретизований у Сімейному кодексі України. Згідно з ч. 1 ст. 202 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Ключовими умовами для виникнення цього обов`язку є сукупність непрацездатності позивача та його потреби в матеріальній допомозі. Відповідач звернула увагу на те, що непрацездатними, згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», є особи, які досягли пенсійного віку, особи з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Відповідач стверджує, що ключова умова виникнення обов`язку щодо утримання - потреба в утриманні - не дотримана. За твердженням відповідача, позивач у позовній заяві зазначає, що, хоч і є непрацездатною особою, не потребує матеріальної допомоги з боку інших фізичних осіб через достатність пенсійного забезпечення та відсутність потреби в додаткових матеріальних витратах. Крім того, до відповідача або інших осіб від позивача жодного разу не надходило питань, прохань або вимог щодо матеріальної допомоги чи утримання. Отже, на думку відповідача, відсутні умови для виникнення обов`язку з утримання непрацездатного батька, передбачені ст. 202 Сімейного кодексу України, а також підстави для стягнення коштів на додаткові витрати. З огляду на викладене, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Як убачається з пенсійного посвідчення, позивач є пенсіонером. Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією № 252310 [PERSON] має другу групу інвалідності. Стаття 51 Конституції України встановлює, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 172 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування. Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України). З указаного вбачається, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 212/1055/18, постанова від 05 вересня 2019 року. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин. Отже, при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків необхідно враховувати, що таке право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за умови непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Майновий стан дітей впливає на розмір аліментів і не є підставою для звільнення від обов`язку утримувати матір, батька. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що він є непрацездатною особою з інвалідністю. Разом з тим, позивачем по справі до позовної заяви не долучено жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що позивач потребує матеріальної допомоги, зокрема, відомостей про доходи, розмір пенсії тощо. Крім того, позивач у позовній заяві окремо акцентував увагу на тому, що розмір його пенсійного забезпечення є достатнім, у зв`язку з чим він не потребує матеріальної допомоги. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 12, ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом (ч. 2 ст. 83, ч. 1 ст. 84 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. У зв`язку з викладеним, враховуючи, що позивачем не доведена необхідність матеріальної допомоги та у позовові зазначено, що такої потреба немає, відсутні підстави для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed