Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-07 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. Позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та обіймав посаду начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області». Наказом МВС України від 25.10.2022 № 778 о/с [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.08.2023 у задоволенні позову про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 28.02.2024 рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов [PERSON] задоволено частково. Скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України №788 о/с від 25 жовтня 2022 року в частині звільнення [PERSON] з посади начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України в Київській області». Поновлено [PERSON] на посаді начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області». Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України, на користь моральну шкоду у розмірі 15 000 гривень, здійснено розподіл судових витрат. Разом з тим, в порушення вимог чинного законодавства України рішення суду апеляційної інстанції виконано відповідачем лише 22.05.2024. Так, наказом МВС України № 549 о/с від 22.05.2024 на виконання постанови Київського апеляційного суду від 28.02.2024, з урахуванням ухвали Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.04.2024 [PERSON] поновлено на посаді. Оскільки з дня оголошення постанови суду апеляційної інстанції до фактичного його виконання в частині поновлення на посаді - період невиконання становить 59 робочих днів. Зазначене є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримання виконання рішення суду. За таких обставин представник позивача і звернувся до суду за захистом прав [PERSON] та просить стягнути з Міністерства внутрішній справ України середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 29 лютого 2024 по 21 травня 2024, що становить 151 304,91 грн. та судові витрати, в тому числі і витрати на правову допомогу. Провадження у справі відкрито 21.01.2025, відповідно до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представником відповідача подано відзив на позову, де зазначено наступне.Після отримання повного тексту постанови Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року у справі № 761/29005/22 було встановлено помилку допущену судом апеляційної інстанції в резолютивній частині зазначеного рішення. За таких обставин, оскільки рішення містило описку, яка вплинула на можливість реалізації судового рішення та його правосудність, МВС було підготовлено та направлено до Київського апеляційного суду заяву про виправлення описки. 30 квітня 2024 року на адресу МВС надійшла ухвала Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року про виправлення описки у постанові цього суду від 28 лютого 2024 року в справі № 761/29005/22. Наказом МВС від 22 травня 2024 року № 549 о/с поновлено [PERSON] на посаді начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області». Отже, виконання рішення здійснено у розумний строк. Виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення таких виплат обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі. Проте, як відповідач не порушував прав позивача, а всіляко сприяв виконанню постанови Київського апеляційного суду від 28.02.2024 в справі № 761/29005/22, при цьому вжив всіх дій для усунення перешкод, що впливали на можливість реалізації зазначеного судового рішення, а від так, оскільки не відбулось порушення трудових прав позивача, то застосування спеціальної відповідальності відповідача, передбачене статтею 236 КЗпП України - безпідставне. Крім того, позивачу заробітна плата в МВС України не нараховувалась та не виплачувалась. Даний факт підтверджуються листом Департаменту фінансово-облікової політики та бухгалтерського обліку МВС України від 17.01.2025 № 3162/15 (додається), а також документами доданими позивачем до позовної заяви. Позивач отримував заробітну плату безпосередньо в Державній установі «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Київській області», а у подальшому у її правонаступника - ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області». Отже, позов заявлений до Міністерства є необгрунтованим. Щодо стягнення витрат на правову допомогу представником відповідача вказано, що обсяг наданих послуг не відповідає заявленій в тексті позову сумі судових витрат на правничу допомогу. Вбачається, що заявлена сума штучно завищена, необґрунтована та неспівмірна з заданими послугами та складністю справи. У відповіді на відзив представник [PERSON] вказав наступне. Задовольняючи позовну вимогу позивача в частині поновлення на роботі, суд апеляційної інстанції, перевіривши правомірність звільнення МВС України з відповідної посади позивача встановив, що звільнення [PERSON] відбулося з порушенням вимог чинного законодавства, тобто є незаконним у зв`язку з чим поновив його на посаді, яку він займав. Зазначену постанову за наслідками її розгляду було оголошено апеляційним судом у судовому засідання - 28 лютого 2024 року, в тому числі за участі представника МВС України. Негайне виконання як передбачає законодавець це обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця наявний обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Доводи МВС України, що рішення суду апеляційної інстанції містило описку, яка вплинула на можливість виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, а тому рішення суду не було виконано за відсутності вини відповідача, позивач вважає такі доводи не обгрунтованими та такими, що спростовуються встановленими судами у рішеннях обставинами, оскільки допущена судом описка на яку посилається відповідач не змінює змісту рішення апеляційного суду, зазначена описка стосується іншої позовної вимоги задоволеної судом - скасування наказу і допущена судом описка є механічною (мимовільною, випадковою) помилкою, яка допущена в процесі виготовлення тексту рішення та має технічний характер. Описка на яку посилається відповідач не змінює суті рішення апеляційного суду, в якому суд встановивши, що звільнення позивача є незаконним, поновив позивача на посаді, яку він займав до звільнення. Крім того, виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі мав саме МВС України. Виходячи з наведеного, витрати по виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення покладаються саме на МВС України, тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі заявлені позивачем до МВС України обгрунтовано. 27.06.2025 через систему «Електронний суд» надійшла заява представника відповідача про збільшення розміру позовних вимог. Представником [PERSON] зазначено, що 25.06.2025 від Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по місту Києву та Київської області» надійшла відповідь на адвокатський запит та надано належним чином завірені копії табелів робочого часу за травень - вересень 2022. Здійснюючи розрахунок суми, що стягується позивач виходив з нарахованої йому заробітної плати за серпень 2022 рік (23 робочих дні) - 68 350,03 грн; за вересень 2022 року (22 робочих дні) - 47 051,35 грн згідно з довідкою №33/31 від 14 серпня 2024 року. При цьому, робочі дні були зазначені, виходячи з графіку роботи установи. З наявних у табелях робочого часу [PERSON] відомостей за серпень 2022 року та вересень 2022 року вбачається, що в серпні 2022 року з 01-05 та з 28-31 та у вересні з 05-16 позивач не працював. Відтак, в серпні 2022 року позивач працював на роботі лише 14 днів, а в вересні 2022 року - 12 днів, відтак зазначені місяці не є двома повністю відпрацьованими місяцями роботи позивача. У той час як відомості робочого часу [PERSON] , що містяться в табелях робочого часу за червень 2022 року та липень 2022 року свідчать про те, що в червні 2022 року позивач відпрацював 22 робочих дні, а в липні 2022 року - 21 робочий день. Таким чином, саме червень 2022 року та липень 2022 року слід вважати тими двома місяцями, виходячи з виплат яких обчислюється середня заробітна плата. Згідно з довідкою №33/31 від 14 серпня 2024 року за червень 2022 року нарахована заробітна плата [PERSON] становила 68 592,97 грн, за липень 2022 року - 68 605, 94 грн, проте заробітна плата позивача за серпень 2022 року становить 68 350,03 грн, а за вересень 2022 року становить 47 051,35 грн. З огляду на наведене, з метою стягнення належної суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 29 лютого 2024 року по 21 травня 2024 року, що становить 59 робочих днів, позивач надає суду уточнений розрахунок. Так, останніми двома повністю відпрацьованими місяцями роботи позивача є червень 2022 року, в якому було 22 робочих дні та липень 2022 року, в якому був 21 робочий день. З довідки №33/31 від 14 серпня 2024 року вбачається, що за червень 2022 року нарахована заробітна плата [PERSON] становила 68 592,97 грн, за липень 2022 року - 68 605, 94 грн. Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 3 190, 67 грн (68 592,97 грн + 68 605, 94 грн = 137 198, 91 грн : 43 (робочі дні) = 3 190, 67). Середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 29 лютого 2024 року (тобто з наступного дня після прийняття постанови апеляційним судом про поновлення позивача на роботі) по 21 травня 2024 року включно (тобто до дати видання відповідачем наказу про поновлення позивача на роботі)становить 188 249, 53 грн (3 190, 67 грн х 59 робочих днів). Саме зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] . В судовому засіданні представник [PERSON] підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши наявні докази та надавши їм відповідну оцінку, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з напступного.. Встановлено, і не заперечується учасниками процесу, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Міністерством внутрішніх справ України та обіймав посаду начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України в Київській області». Наказом Міністерства внутрішніх справ України № №788 о/с від 25 жовтня 2022 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.08.2023 у задоволенні позову [PERSON] до Міністерства внутрішніх справ України, Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди. 28.02.2024 колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду Апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року скасувати та прийняти нове судове рішення. Позов [PERSON] до Міністерства внутрішніх справ України, Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України №788 о/с від 25 жовтня 2022 року в частині звільнення [PERSON] з посади начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України в Київській області». Поновлено [PERSON] на посаді начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області». Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 15 000 гривень., в дохід держави судовий збір у розмірі 4 465 гривень 80 копійок. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. 18.04.2024 Київським апеляційним судом задоволено заяву представника Міністерства внутрішніх справ України про виправлення описки. Виправлено описку, допущену у постанові Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року, а саме: у четвертому абзаці резолютивної частини постанови замість «Скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України №788 о/с від 25 жовтня 2022 року…» зазначити: «Скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України №778 о/с від 25 жовтня 2022 року…». 26 квітня 2024 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановлено ухвалу, якою відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року в справі за позовом [PERSON] до Міністерства внутрішніх справ України, державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди та частково задоволено Клопотання Міністерства внутрішніх справ України про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року задовольнити частково. Зупинити виконання постанови Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку, за виключенням поновлення [PERSON] на роботі. Як вбачається з матеріалів справи, 22.05.2024 Міністерством внутрішніх справ України видано наказ № 549 о/с на виконання постанови Київського апеляційного суду від 28.02.2024, з урахуванням Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.04.2024 про поновлення [PERSON] на посаді. Представник позивача вказує, що відповідачем допущено затримку виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. В свою чергу представник Міністерства внутрішніх справ України вказує на безпідставність вимог [PERSON] . За приписами ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки, як це визначено ст. 236 КЗпП України. Як роз`яснено у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України). Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не залежить від того, подала особа, яку поновлено на роботі, заяву чи виконавчий лист. Такого висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи № 488/4594/17 (постанова від 01.04.2020 р.). В свою чергу Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.03.2019 у справі № 711/8446/16-ц погодилась з висновками Верховного Суду України у постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, що затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновок Верховного Суду України у постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15). Верховний Суд в справі № 565/378/22 (постанова від 10.04.2023 р.) вказав - до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Оскільки постанова Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року в частині поновлення позивача на роботі підлягала негайному виконанню, отже в МВС України виник обов`язок видати наказ про поновлення позивача на роботі після оголошення 28 лютого 2024 року зазначеного судового рішення. При цьому суд не може покласти в основу рішення доводи представника відповідача щодо неможливості виконання рішення суду апеляційної інстанції негайно в частині поновлення на посаді у зв`язку з наявністю описки в номері наказу про звільнення, який було скасовано, оскільки представником відповідача не доведено, що така описка унеможливлювала приписів чинного законодавства України. Також відсутні підстави і для відмови в задоволенні позову твердження відповідача в частині того, що заробітна плата сплачувалась позивачу безпосередньо Державною установою, зважаючи на те, що судом апеляційної інстанції встановлено порушення прав позивача безпосередньо відповідачем на якого і було покладено обов`язок поновлення [PERSON] на посаді. Слід зазначити, що середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є заробітною платою або компенсаційною виплатою, а є спеціальним видом відповідальності (постанова Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі № 461/1303/19). За встановлених судом обставин, зважаючи на те, що відповідач не виконав покладених на нього обов`язок негайно поновити на посаді [PERSON] , з МВС України має бути стягнуто середній заробіток за затримку виконання судового рішення. Так, за розрахунком представника позивача, що не спростовувалось стороною відповідача період невиконання судового рішення про поновлення [PERSON] на роботі становить 59 робочих днів. Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці. З наявних у табелях робочого часу [PERSON] відомостей за серпень 2022 року та вересень 2022 року (копії табелів містяться в матеріалах справи) які свідчать про те, що позивач в серпні 2022 року відпрацював лише 14 днів, а в вересні 2022 року - 12 днів, відтак зазначені місяці не є двома повністю відпрацьованими місяцями роботи позивача. З іншого боку, відомості робочого часу [PERSON] , що містяться в табелях робочого часу за червень 2022 року та липень 2022 року свідчать про те, що в червні 2022 року позивач відпрацював 22 робочих дні, а в липні 2022 року - 21 робочий день. Згідно довідки №33/31 від 14 серпня 2024 року за червень 2022 року нарахована заробітна плата [PERSON] становила 68 592,97 грн, за липень 2022 року - 68 605, 94 грн, проте заробітна плата позивача за серпень 2022 року становить 68 350,03 грн, а за вересень 2022 року становить 47 051,35 грн За розрахунком сторони позивача, який не оспорювався представником МВС України, , середньоденна заробітна плата позивача становила 3 190, 67 грн (68 592,97 грн + 68 605, 94 грн = 137 198, 91 грн : 43 (робочі дні). З огляду на вищенаведене, беручи до уваги, що розрахунки сторони позивача здійснені на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 і перевірено під час розгляду справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму у розмірі 188 249, 53 грн (3 190, 67 грн х 59 робочих днів). Так, звертаючись до суду з позовом, представник [PERSON] просив суд стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, як це вбачається з положень ч. 1 ст. 134 ЦПК України. При поданні позовної заяви позивач наводив попередній (орієнтовний) розрахунок позовних вимог, отже позивачем дотримано вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Виходячи зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Так, представник відповідача зазначив у відзиві на позов, що обсяг наданих послуг не відповідає заявленій сумі судових витрат на правничу допомогу. Заявлена сума штучно завищена, необґрунтована та неспівмірна з заданими послугами та складністю справи. Наголосив на цьому представник МВС України і під час розгляду справи. Представником позивача адвокатом Адвокатського бюро «О. Терещенко і партнери» до закінчення розгляду справи по суті подано докази здійснення витрат на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн. Також представником Сака Ю.А. надано копію договору № 01/2024 про надання правової допомоги від 22.03.2024, укладеного між АБ «О. Терещенко і партнери» та [PERSON] , додаткові умови до зазначеного договору, а також додатки: № 5 від 26.08.2024, № 6 від 17.02.2025, № 9 від 26.05.2025 до договору № 1/2024 від 22.03.2024 - умови надання правової допомоги, які містять найменування наданих послуг та їх вартість. Акти прийому передач послуг № 004 від 30.08.2024, № 005 від 18.02.2025, № 007 від 31.03.2025№ 008 від 30.05.2025 свідчать про отримання позивачем послуг АБ «О. Терещенко і партнери» на суму 15 000,00 грн. Також представником Сака Ю.А. надано детальний опис наданих послуг професійної правничої допомоги. Платіжні інструкції, 0.0.3853440674.1, 2.82750929.1, 1.96154649.1, 1.150302577.1 свідчать про сплату позивачем за надані послуги суму у розмірі 15 000,00 грн. Верховний Суд у постанові від 20.10.2021 у справі № 757/29103/20-ц зазначено про те, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обгрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Аналогічні висновки містяться у постановах Верхового Суду від 12.04.2023 у справі № 161/8104/21, від 05.03.2023 у справі № 756/8257/15. У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Про це зазначив Верховний Суд у постанові від 21.03.2024 в справі № 604/423/23. За таких обставин, самі лише твердження представника відповідача про неспівмірність витрат не можуть бути підставою для зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь [PERSON] витрату на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в частині судового збору, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved