Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-15 00:00:00

23 листопада 2020 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області (далі - відповідач) про визнання права власності за набувальною давністю. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач [PERSON] посилалася на те, що [INFO] помер її дід [PERSON] . Згідно запису у погосподарській книзі № 5, за період 1991 - 1995 роки на земельній ділянці площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, погосподарських будівель, за адресою: [ADDRESS] знаходився кам`яний житловий будинок, загальною площею 60 кв.м., житловою площею 40 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що належав [PERSON] , як голові зазначеного вище домогосподарства, до дня його смерті - [INFO] . Рік будівництва житлового будинку 1958. Позивач [PERSON] зазначила, що з 1994 року вона фактично проживала разом зі своїм дідом, у належному йому будинкові. Після смерті діда, позивач і до теперішнього часу продовжує проживати у будинку, який, за життя, належав дідові позивача; позивач добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується вказаним вище нерухомим майном; доглядає за будинком; проводить у будинку поточні та капітальні ремонти; сплачує за комунальні послуги. Позивач [PERSON] у позові вказувала на те, що інші спадкоємці після смерті [PERSON] , які би могли заявити своє право, яке за життя, нележало дідові, крім самого позивача, відсутні. Оскільки у позивача [PERSON] відсутня можливість зареєструвати право власності на спірне нерухоме майно у позасудовому порядку, вона просила суд визнати за нею, за набувальною давністю, право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 листопада 2020 року цивільну справу № 945/1952/20 розподілено головуючому судді Терентьєву Г.В. Оскільки позовна заява не відповідала вимогам ст. ст. 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), ухвалою суду від 25 листопада 2020 року, головуючим суддею Терентьєвим Г.В., позовну заяву [PERSON] залишено без руху, та позивачу надано десятидений строк для усунення недоліків, який рахувався з дня отримання позивачем копії вказаної ухвали. 18 грудня 2020 року [PERSON] - представник позивача [PERSON] подав на адресу Миколаївського районного суду Миколаївської області докази, згідно з ухвалою суду від 25 листопада 2020 року про залишення позовної заяви без руху. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13 січня 2021 року у вказаній цивільній справі № 945/1952/20, головуючим суддею Терентьєвим Г.В., відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у приміщенні суду. 24 травня 2021 року [PERSON] - представник позивача [PERSON] подав на адресу Миколаївського районного суду Миколаївської області клопотання про долучення письмового доказу - Акту про фактичне проживання від 18 травня 2021 року. Справа перебувала у провадженні судді [PERSON] . Згідно з розпорядженням керівника апарату Миколаївського районного суду Миколаївської області Малишевої В.Д. від 03 червня 2021 року, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку, відповідно до засідання Вищої ради правосуддя № 40 від 01 червня 2021 року, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 945/1952/20. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2021 року вказана цивільна справа розподілена головуючому судді Шароновій Н.О. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 14 червня 2021 року цивільну справу № 945/1952/20 за позовом [PERSON] до Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання права власності за набувальною давністю, головуючим суддею Шароновою Н.О., прийнято до свого провадження. Постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначити у справі підготовче судове засідання. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27 лютого 2023 року постановлено закрити підготовче провадження у цивільній справі № 945/1952/20 за позовом [PERSON] до Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання права власності за набувальною давністю та призначити справу до судового розгляду по суті. 31 жовтня 2023 року судом направлено запит до Четвертої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області про надання витягу (інформаційної довідки) зі Спадкового реєстру про наявність спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 16 листопада 2023 року на адресу Миколаївського районного суду Миколаївської області від Четвертої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, на запит суду від 31 жовтня 2023 року, надійшла Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 74770364 від 16 листопада 2023 року (інформація з 01 грудня 2000 року) про відсутність інформації у Спадковому реєстрі щодо спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 23 листопада 2023 року судом направлено запит до Державного архіву Миколаївської області про надання копії спадкової справи (у разі її наявності) після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 27 грудня 2023 року на адресу Миколаївського районного суду Миколаївської області від Державного архіву Миколаївської області на запит суду від 23 листопада 2023 року, надійшло повідомлення про те, що спадкові справи до державного архіву області не надходили. 09 січня 2024 року судом направлено запит до Державного нотаріального архіву Миколаївської області про надання копії спадкової справи (у разі її наявності) після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 07 лютого 2024 року на адресу Миколаївського районного суду Миколаївської області від Державного архіву Миколаївської області на запит суду від 09 січня 2024 року, надійшло повідомлення про те, що згідно Алфавітних книг обліку спадкових прав на Книг обліку реєстрації спадкових справ Четвертої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, за період з 1994 року по 2010 року, включно, спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , не заводилася. 25 квітня 2024 року [PERSON] - представник позивача [PERSON] подав на адресу Миколаївського районного суду Миколаївської області клопотання про долучення письмових доказів, до якого долучив докази. До вказаних доказів представник позивача не додав підтвердження надсилання (надання) їх копій відповідачу. Відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. З огляду на викладене вище, суд не бере до уваги копії доказів, поданих 25 квітня 2024 року представником позивача до суду, оскільки до вказаних доказів представник позивача не додав підтвердження надсилання (надання) їх копій відповідачу. 23 травня 2024 року [PERSON] - представник позивача [PERSON] в системі «Електронний суд» сформував до Миколаївського районного суду Миколаївської області заяву про виклик у судове засідання свідків: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] , які на думку представника позивача можуть дати свідчення по суті справи. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 20 червня 2025 року постановлено задовольнити заяву [PERSON] - представника позивача [PERSON] про виклик у судове засідання свідків: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] . У судове засідання викликано свідків: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] . У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні відмовився від допиту, раніше заявлених свідків [PERSON] та [PERSON] . Представник відповідача Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області у судове засідання не з`явився, при цьому 08 січня 2025 року селищний голова Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області подав на електронну адресу суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Суд заслухав у судовому засіданні 14.07.2025 позивача [PERSON] та її представника [PERSON] , а також свідка [PERSON] , дослідив матеріали справи та встановив таке: Відповідно до ст. 12 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільне судочинство, здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивач [PERSON] , яка 18 вересня 1993 року змінила дошлюбне прізвище [PERSON] на [PERSON] , укладаючи шлюб з [PERSON] , народилася [INFO] у селі Тернувате, Миколаївського району Миколаївської області, є внучкою [PERSON] , що підтверджується копіями: свідоцтва про народження матері позивача [PERSON] , [INFO] , № [NUMBER] (старого зразка); свідоцтва про укладення шлюбу між батьками позивача [PERSON] , [INFO] , та матір`ю позивача [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] ; свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] ; свідоцтва про укладення шлюбу між позивачем і [PERSON] , [INFO] серії [NUMBER] (а. с. 28, 30, 31, 32). Дід позивача [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] . З копії виписки з погосподарської книги, завіреної підписами селищного голови та секретаря виконкому Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області та закріпленої печаткою Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, слідує, що згідно запису у погосподарській книзі № 5, за період 1991 - 1995 роки на земельній ділянці площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, погосподарських будівель, за адресою: [ADDRESS] знаходився кам`яний житловий будинок, загальною площею 60 кв.м., житловою площею 40 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що належав [PERSON] , як голові зазначеного вище домогосподарства, до дня його смерті - [INFO] . Рік будівництва житлового будинку 1958 (а. с. 33). В матеріалах справи міститься Акт про фактичне проживання від 18 травня 2021 року, складений депутатом Ольшанської селищної ради від виборчого округу № 4 в присутності сусідів, з якого слідує, що [PERSON] , [INFO], не зареєстрована, але фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а. с. 73). У судовому засіданні 10.07.2025 свідок [PERSON] надав такі показання: він є пенсіонером, проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] доглядала свого діда [PERSON] до смерті, потім там знаходилася, де і проживає на даний момент за адресою: [ADDRESS] ; доглядає за будинком, огородом. Дім у належному стані, інших родичів у [PERSON] немає. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з положеннями ч. ч. 1 - 3 ст. 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих медіа. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність. Безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу. Згідно з положеннями абз. 1, 3 ч. 1, ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача. У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року № 5 роз`яснено, що набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою, володілець суб`єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а також обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником (постанова Верховного суду від 19 вересня 2018 року, справа № 296/6949/17). У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 вересня 2018 року, у справі № 571/1099/16-ц, і у постанові від 31 жовтня 2018 року, у справі № 683/2047/16-ц. З наведеного вище можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна та, окрім цього, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли (така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17). Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18). Крім того, враховуючи частини першу та третю статті 1277 ЦК України, слід дійти висновку, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18. Судом встановлено, що позивач [PERSON] користується спірним нерухомим майном з 1994 року, і безумовно знала, що будинок належав, за життя, її діду [PERSON] , продовжувала користуватися будинком до та після смерті власника, який помер [INFO] . При цьому, тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання будинку, за обставинами справи не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, оскільки відсутні всі передбачені цією нормою закону умови у їх сукупності для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно, саме за набувальною давністю. Згідно з положеннями ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року, що діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ) (далі ЦК УРСР - в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Позивачем не доведено, що він позбавлений можливості оформити свої спадкові права, доказів на підтвердження звернення позивача до нотаріального органу з питанням оформлення свого спадкового права позивачем суду не надано. Також позивачем не представлено суду доказів на підтвердження того, що інші особи не претендують на спірне нерухоме майно. Аналізуючи встановлені в ході судового розгляду обставини, що підтверджуються наданими позивачем доказами, суд вважає, що спірні правовідносини мають характер спадкових, які регулюються нормами Розділу VII "Спадкове право" ЦК УРСР (в редакції 1963 року), а не положеннями Глави 24 «Набуття права власності» ЦК України, з чого слідує, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав. Тому суд не вбачає фактичних та правових підстав для задоволення позову. Виходячи з викладеного вище, суд вважає, що позивач не довів обставин набуття права власності на спірний житловий будинок саме за набувальною давністю. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed