Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-02 00:00:00

У квітні 2025 року позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку, цільове призначення якої є для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . На обґрунтування позову позивач зазначив, що [INFO] помер його батько [PERSON] , який до дня смерті був зареєстрований та проживав по [ADDRESS] . За життя [PERSON] , зробив заповітне розпорядження, яким заповів на ім`я позивача [PERSON] все своє майно, що належало йому на праві власності. Після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилась спадщина, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, присадибної земельної ділянки та земельної ділянки, цільове використання якої є для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельна ділянка, цільове призначення якої є для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовані за адресою: [ADDRESS] , належали спадкодавцю на підставі записів по господарської книги №\~6, особовий рахунок\~ [NUMBER] Погребищенської міської ради, рішення від 26.07.1994 1 сесії 22 скликання Черемошненської сільської ради. Позивач, як спадкоємець за заповітом на спадкове майно після смерті спадкодавця, має право на успадкування майна, зазначеного в заповіті. Заява про прийняття спадщини до нотаріального органу ним була подана у передбачений законом строк (спадкова справа №\~506/2005). Після звернення до нотаріального органу із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину державним нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, цільове використання якої є для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У частині видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та присадибну земельну ділянку йому було відмовлено, у зв`язку з відсутністю проведення державної реєстрації правовстановлюючого документа, свідоцтва про право власності на будинковолодіння у Вінницькому обласному бюро технічної інвентаризації, а також оригіналу правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності спадкодавця на земельну ділянку. Державним нотаріусом винесена відмова у вчиненні нотаріальних дій. За таких обставин, з метою захисту своїх спадкових прав, він змушений звернутися із цим позовом до суду. Ухвалою судді від 30.04.2025 відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, а також витребувано від Державного нотаріального архіву Вінницької області належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи №\~506/2005 щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] (а.\~с.\~30). 05.06.2025 на виконання зазначеної вище ухвали від Державного нотаріального архіву Вінницької області надійшли належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи № 163/2002 від 10.06.2002 року щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] (а.\~с.\~39-55). Позивач у підготовче засідання не з`явився, проте, до суду разом з позовною заявою подав заяву, в якій просить позовну заяву розглянути у його відсутність та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.\~с.\~25). Представник відповідача Погребищенської міської ради, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у підготовче засідання не з`явився. Водночас від головного спеціаліста юриста відділу правового забезпечення Жмурчук\~О.\~М. надійшла заява, в якій просить суд справу розглядати у відсутність представника відповідача. Також у заяві зазначено, що відповідач визнає заявлені позовні вимоги у повному обсязі (а.\~с.\~56-61). Оскільки від учасників справи надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 211 ЦПК України, в силу ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши позиції учасників справи та дослідивши матеріали надані до суду, суд вважає, що визнання позову представником відповідача є таким, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому підлягає прийняттю, а позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Так, за змістом ч. 1 ст.\~206\~ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 3 ст.\~200\~ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч. 4 ст.\~206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що згідно з відомостями, що містяться у технічному паспорті на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , виданому фізичною-особою підприємцем [PERSON] від 01.10.2024, вищезазначені об`єкти нерухомості побудовані в період з 1961 по 1965 роки (а.\~с.\~13-15). Згідно виписки з погосподарської книги №\~6 (за 2001-2005 роки) [PERSON] був головою домогосподарства, до складу якого входили житловий будинок та земельна ділянка загальною площею 0,30 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.\~с.\~23). Відповідно до копії архівного витягу з рішення 1 сесії 22 скликання Черемошненської сільської ради народних депутатів Погребищенського району Вінницької області від 26.07.1994 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування громадян» «…у списку громадян, які подали заяви на приватизацію присадибних ділянок, якими вони користувались постійно за №\~144 значиться [PERSON] . Загальна площа у приватній власності, га 0,30» (а.\~с.\~17). Згідно з Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку земельна ділянка з кадастровим номером 0523487800:05:003:0111 за адресою: [ADDRESS] належить до земель житлової та громадської забудови, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), має площу 0,1708 га (а.\~с.\~18-20). Однак право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не було зареєстровано спадкодавцем в бюро технічної інвентаризації також не було ним здійснено державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку (кадастровий номер 0523487800:05:003:0111). Як вбачається з матеріалів спадкової справи, спадкодавець [PERSON] зробив заповітне розпорядження, яким заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, [PERSON] . Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Черемошненської сільської ради Погребищенського району Вінницької області Кучер\~Н.\~П., 23.06.1989 та зареєстрований в реєстрі за №\~2 (а.\~с.\~42). Факт родинних відносин між спадкодавцем [PERSON] та спадкоємцем [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження останнього серії [NUMBER] від 16.04.1957 (а.\~с.\~8). Згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10.05.2001, актовий запис №\~19, [PERSON] помер [INFO] (а.\~с.\~9). Відповідно до копії довідки від 23.09.2024 №\~13-97, виданої виконавчим комітетом Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області, [PERSON] , який помер [INFO] , на день смерті був зареєстрований та проживав один за адресою: [ADDRESS] (а.\~с.\~24). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, із житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, та присадибної земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виданого фізичною особою-підприємцем [PERSON] від 01.10.2024 (а.\~с.\~13-16) та копією технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виданої фізичною особою-підприємцем [PERSON] (а.\~с.\~20). [PERSON] у встановлений законом строк подав заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] та про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на його ім`я до Погребищенської державної нотаріальної контори (а.\~с.\~40). Нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контори була відкрита спадкова справа №\~506/05 (а.\~с.\~39-55). Нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контори Швецем О.В. 26.12.2005 видано позивачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на земельні частки паї (а.\~с.\~50,\~51) . Однак, після відкриття спадкової справи нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та присадибну земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю правоустановчих документів, які підтверджують право власності на зазначений вище житловий будинок та присадибну земельну ділянку (а.\~с.\~12). Як роз`яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду\~України №\~7\~«Про судову\~практику в\~справах про\~спадкування» від\~30\~травня 2008\~року у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. На момент відкриття спадщини діяли норми Цивільного Кодексу\~України в редакції 1963 року, оскільки часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а тому при вирішенні даного позову слід застосовувати норми вказаного кодексу. Статтею 549\~ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визначено, що спадкоємець, який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, визнається таким, що прийняв спадщину. Статтею 100\~ЦК УРСР (у редакції 1963 року) визначалося, що в особистій\~власності громадян\~можуть бути\~предмети вжитку,\~особистого споживання,\~комфорту і\~підсобного домашнього\~господарства,\~жилий будинок\~і трудові\~заощадження. При цьому глава десята\~цього кодексу не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією. В роз`ясненнях, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Інформаційному листі від 16.05.2013 №\~24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», зазначено, що Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №\~56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.\~20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до п. 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966, реєстрації підлягали всі будинки та домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності та розташовані в межах міст і селищ міського типу. При цьому жодним нормативно правовим актом не встановлювався обов`язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у сільських населених пунктах. Закон України\~«Про власність»\~від 07.02.1991\~року також не передбачав обов`язкової державної реєстрації права власності на житлові будинки. Відповідно до статей 524-526 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно із ч. 1 ст.\~534\~ЦК УРСР кожний громадянин міг залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом. Відповідно до вимог ст.\~548\~ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнавалася належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст.\~549\~ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст.\~534\~ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Частиною 1 ст.\~120\~ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Згідно з частинами 1, 3, 4, 9 ст.\~79-1\~ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Оскільки [PERSON] хоча й не здійснив при житті державну реєстрацію права власності на земельну ділянку (кадастровий номер 0523487800:05:003:0111) та не зареєстрував правовстановлюючий документ на житловий будинок у Вінницькому обласному бюро технічної інвентаризації, проте зазначене майно входить до складу спадщини, яка була прийнята позивачем у встановленому законом порядку, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду\~України №\~7\~від 30.05.2008\~«Про судову\~практику у\~справах про\~спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Суд зазначає, що визнання позову відповідачем не суперечить вимогам закону та не порушує його прав, свобод чи інтересів інших осіб. Враховуючи те, що [PERSON] прийняв спадщину у встановленому законом порядку, однак не має можливості оформити спадкові права в нотаріальному порядку, через наявні обставини, що перешкоджають цьому, суд дійшов висновку, що з метою належного захисту майнових прав позивача як єдиного спадкоємця, за ним слід визнати право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди та присадибну земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за заповітом. У зв`язку з цим позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст.\~133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Зважаючи на те, що позивач [PERSON] бажає судові витрати залишити за собою, то враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, сплачений ним судовий збір не підлягає стягненню із відповідача на його користь.

Outcome: approved