Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

У березні 2025 року законний представник [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Святошинською районною у місті Києві радою 06.12.2006 року, та на квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Лиюровою Л.О. 29.12.2004 року. П`ятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №552/2023 року. Спадкоємцями за законом в рівних частках є донька померлого - [PERSON] , та онук померлого - [PERSON] (згідно заяви від 07.10.2023 року №1654, батько [PERSON] - [PERSON] відмовився від прийняття спадщини за всіма підставами на користь свого сина (онука померлого). Позивач вказує, що спадкове майно (спірні квартири) перебувають у фактичному володінні та користуванні відповідача, яка чинить малолітньому [PERSON] перешкоди у користуванні вказаними квартирами, а саме не надає ключі від квартир, відмовляється впускати дитину та її законних представників до квартир. Вона неодноразово зверталася в інтересах свого сина до [PERSON] починаючи з квітня 2024 року щодо надання доступу до спадкового майна, проте її звернення залишені без уваги відповідача, поштові відправлення повернуті позивачу без вручення адресату. Також позивач зазначає, що відповідач ініціювала судові спори по усунення батька малолітнього від права на спадкування в межах справи № 759/9522/24 (позов залишено без розгляду) та у межах справи № 759/12131/24, що призвело до зупинення нотаріальних дій в межах спадкової справи № 522/2023 від 29.09.2023 року та отримання малолітнім свідоцтв про право на спадщину. Крім того, у відповідача наявна заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги, надані по квартирам [ADDRESS] та [ADDRESS] , яка виникла за період коли вона вже була фактичним володільцем та користувачем спірного майна, тому заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги є відповідальністю виключно відповідача. З урахуванням наведеного позивач просить суд усунути малолітньому [PERSON] перешкоди у користуванні квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS] , вселити малолітнього [PERSON] та його матір [PERSON] у квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] . Встановити факт заборгованості відповідача [PERSON] за житлово-комунальні послуги по квартирі [ADDRESS] в розмірі 95 188,32 грн. та по квартирі [ADDRESS] в розмірі 156 591,88 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 07.04.2025 року на адресу суду надійшла заява представника позивача - адвоката Фляшовського В.А. із уточненою позовною заявою (усунуто недоліки прохальної частини позовної заяви). Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання у справі. 12 травня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача - адвоката Мельник О.В. надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 759/12131/24 щодо усунення [PERSON] від права на спадкування за законом. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Мельник О.В. про зупинення провадження у даній цивільній справі відмовлено. 16 травня 2025 року від представника відповідача - адвоката Мельник О.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому стороною відповідача заперечуються заявлені позивачем вимоги та викладені у позові обставини, з посиланням на їх безпідставність та необґрунтованість. [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом не отримував. Таке право не визнається [PERSON] . Відповідач вважає, що у позивача відсутнє право на звернення до суду із вказаними вимогами, оскільки [PERSON] подано до суду позов про усунення її брата [PERSON] від спадкування за законом, рішення суду у задоволенні позову відмовлено, проте нею оскаржується це рішення у апеляційному порядку, а тому воно не набрало законної сили. У разі усунення [PERSON] від права на спадкування за законом, малолітній [PERSON] не матиме права на спадкове майно. Звернуто увагу на відсутність у матеріалах справи доказів володіння відповідачем спадковим майном, чинення нею перешкод позивачу у доступі до квартир. Адресовані їй від [PERSON] листи вона не відмовлялася отримувати, поштові відправлення повернулися відправнику із відміткою «за закінченням терміну зберігання». У доданих до позовної заяви листах відсутня вимога матері малолітнього щодо його вселення у спірні квартири, вона лише просить надати їй ключі та доступ для проведення технічної інвентаризації квартир. Крім того, сторона відповідача вважає безпідставною вимогу позивача щодо встановлення факту заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги по вказаним квартирам, оскільки у позовній заяві відсутні будь-які обґрунтування щодо мети встановлення цього факту та питання щодо наявності такої заборгованості вирішується у спорах за участю відповідних комунальних організацій. Представника відповідача - адвокат Мельник О.В. просить продовжити строк на подання відзиву на позовну заяву, який пропущено з поважних причин, оскільки ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї матеріалами отримано відповідачем 25.04.2025 року, а через велику кількість отриманих документів та відсутність правових знань договір на надання правової допомоги було укладено відповідачем з адвокатом 02.05.2025 року. 27 травня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача - адвоката Фляшовського В.А. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій сторона позивача просить відмовити відповідачу у продовженні строку на подання відзиву на позовну заяву, залишити відзив без розгляду. У разі продовження строку для подання відзиву відповідачем та прийняття його до розгляду - відхилити наведені відповідачем у відзиві заперечення. Факт спадкування [PERSON] після смерті його діда [PERSON] підтверджено довідкою П`ятої київської державної нотаріальної контори від 10.04.2024 року. А наявність судового спору щодо спадкового майна не припиняє права позивача, як спадкоємця, на спадкове майно, а тому не є перешкодою для захисту цього права в судовому порядку до моменту поки суд не встановить відсутність такого права. Відповідач заперечуючи проти усунення перешкод у користуванні квартирами та вселення до них, підтвердила, що чинить перешкоди малолітній дитині у користуванні власністю. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні подану позовну заяву підтримав, просив задовольнити з викладених у ній підстав. У судовому засідання представник відповідача заперечив щодо задоволення позову, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність. Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, явку свого представника у судове засідання не забезпечила. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на викладене, суд визнав за можливе провести судове засідання за відсутності представника третьої особи. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов до наступних висновків. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що 27.09.2023 року зроблено актовий запис №786. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно: - на квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Святошинською районною у місті Києві радою 06.12.2006 року; - на квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Лиюровою Л.О. 29.12.2004 року. Спадкоємцями першої черги щодо майна померлого [PERSON] були його діти - дочка [PERSON] та син [PERSON] . П`ятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №552/2023 року щодо майна померлого [INFO] [PERSON] 07.10.2023 року за №1654, [PERSON] відмовився від прийняття спадщини за всіма підставами на користь свого сина, онука померлого [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки П`ятої київської державної нотаріальної контори від 10.04.2024 року №1098/02-14, спадкоємцями щодо майна померлого [PERSON] за законом в рівних частках є донька померлого - [PERSON] (відповідач у справі) та онук померлого - [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину за законом не видавалось спадкоємцям. Згідно з статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). У статтях 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України). У частинах першій, третій та четвертій статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу. Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. За змістом ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Згідно з частинами 2, 3, 5 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом із тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). У частині першій статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України. Такі правові висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц (провадження № 61-12264св22). Отже, відповідно до матеріалів справи та встановлених судом обставин, малолітній [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину після свого померлого діда [PERSON] та є власником 1/2 частини спадкового майна з часу відкриття спадщини, тому у нього наявне право на звернення до суду за захистом порушених прав. Звертаючись до суду з цим позовом, мати малолітнього [PERSON] - [PERSON] зазначає, що відповідачі чинять перешкоди дитині як спадкоємцю у доступі до спірних квартир, які за життя належали [PERSON] на праві власності, та які [PERSON] та [PERSON] успадкували у рівних частках. На підтвердження зазначеного надала суду адресовані [PERSON] листи за адресами: [ADDRESS] , про надання доступу до спадкового майна, у яких [PERSON] , як законний представник [PERSON] , просила надати їй ключі та доступ до квартир за адресами [ADDRESS] для проведення технічної інвентаризації квартир. Вказані листи повернуті відправнику без вручення адресату за закінченням терміну зберігання. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження користування [PERSON] після смерті її батька належними йому на праві власності квартирами. Також відсутні докази на підтвердження проживання відповідача у спірних квартирах. Разом з тим, із змісту цих листів не вбачається, що [PERSON] вказує на наявність перешкод [PERSON] у доступі до спірних квартир, неможливості вселення до квартир чи порушення його права на користування цими квартирами саме [PERSON] . Таким чином, у суду відсутні докази того, що [PERSON] була обізнана про намір [PERSON] здійснити інвентаризацію спадкового майна. Зокрема, відсутні докази відмови [PERSON] в отриманні поштової кореспонденції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) сформулювала висновок про те, що одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна. Відповідно до частини першої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з довідкою Відділу з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Святошинської РДА від 31.03.2025 року: [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 29.03.1983 року по теперішній час. Після смерті [PERSON] у встановленому законом порядку прийняла спадщину, яка, враховуючи факт прийняття спадщини іншими спадкоємцями першої черги за законом (онука спадкодавця) та положення статті 1267 ЦК України, складається із 1/2 частини спадкового майна (спірних квартир). З моменту відкриття спадщини [PERSON] як один із спадкоємців, який прийняв спадщину набув право володіння і користування спадковим майном, та набуде право ним розпорядитися після оформлення спадщини у встановленому законом порядку. Такі ж права набуде і відповідач у справі [PERSON] . [PERSON] заперечувала проживання у квартирах, які належали батькові за життя. Вона підтвердила факт, що здійснювала за ним догляд у квартирі [ADDRESS] , однак заперечувала, що зазначене свідчить про її володіння та користування спірною квартирою. Вказала, що зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Надаючи оцінку доводам позивача, суд установив, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач проживає у спірних квартирах, користується спадковим майном на свій розсуд, та чинить [PERSON] перешкоди у користуванні спірним майном. Суд ураховує інтереси [PERSON] , як володільця 1/2 частини спірних квартир, від імені якого до суду за захистом порушених речових прав на майно звернулася його мати, однак, вважає, що під час вирішення спору необхідно взяти до уваги також інтереси [PERSON] , яка, будучи одним із спадкоємців за законом першої черги на частку у спадковому майні, заперечує проти вчинення нею будь-яких дій, які б перешкоджали [PERSON] вселитися у спадкове майно, володіти та користуватися ним. Із наявних у матеріалах справи заперечень вбачається, що відповідач категорично заперечує викладені позивачем у позові обставини та факт чинення нею перешкод у користуванні вказаними квартирами. Такі заперечення не були спростовані позивачем. Будь-яких належних чи допустимих доказів того, що відповідачем чиняться перешкоди [PERSON] у користуванні спадковим майном, матеріали справи не містять. Таким чином, позивачем не доведено факту чинення з боку відповідача [PERSON] перешкод у користуванні спірним майном. Отже, позивач не надала підтверджувальних доказів перешкоджання [PERSON] зі сторони відповідача користування спірними квартирами, які вони успадкували у рівних частках, зокрема шляхом проживання, надання ключів від вхідних дверей квартир. Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У даному випадку виник спір між сторонами, які є співвласниками спірних квартир, успадкованих після смерті [PERSON] у рівних частках. Тобто як [PERSON] , так і [PERSON] мають однакове право на користування, володіння та розпорядження належним їй на праві спадкування за законом майном. Однак, матеріали справи не містять доказів того, що спадковим майном наразі користується відповідач, та нею здійснюються дії щодо перешкоджання користування цим майном [PERSON] . При цьому у ході розгляду справи суду не надано належним та допустимих доказів на підтвердження викладених у позові обставин справи. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Звертаючись до суду із даним позовом позивач зазначила, що на законних підставах [PERSON] має право користування належною йому часткою спірних квартир, в той же час, позивачем не подано доказів того, що відповідач позбавила його доступу до вказаних квартир, та можливості користуватись ними шляхом чинення перешкод. З огляду на зазначене, пред`явивши позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення, саме позивач повинна була довести належними та допустимими доказами обґрунтованість своїх вимог щодо вчинення відповідачем дій, які б перешкоджали [PERSON] користуватися належним йому спадковим майном, а не перекладати тягар доказування на відповідача, чого нею зроблено не було. Крім того, судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.03.2025 року у справі №759/12131/24 відмовлено [PERSON] у задоволенні позову до [PERSON] , третя особа: П`ята Київська державна Нотаріальна контора, [PERSON] , законний представник якого [PERSON] , Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення від права на спадкування. Вказане рішення не набрало законної сили. При цьому наявність судового спору щодо спадкового майна не припиняє права [PERSON] як спадкоємця за законом на спадкове майно, а тому не є перешкодою для захисту такого права в судовому порядку до моменту, поки суд не встановить відсутність цього права. На це звернув увагу Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц. Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів чинення перешкод позивачу у користуванні спірним майном. Крім того, обмежень у праві користування з боку відповідача судом також не встановлено. За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення [PERSON] та [PERSON] до спадкового майна з підстав їх недоведеності. Щодо позовних вимог про встановлення факту наявності у [PERSON] заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у спірних квартирах, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої, пункту 5 частини третьої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів, а предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем (схожий за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 909/243/18). Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, тоді як правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави зробити висновок, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, враховуючи факти, установлені під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Предметом позову в цій справі є вимога позивача до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права користування спадковим майном. Об`єктом позову є усунення триваючого правопорушення, що збереглося до моменту подання позову до суду. Відтак питання щодо наявності заборгованості по сплаті житлово-комунальних послуг не є предметом даного спору, позовна заява не містить правового обґрунтування необхідності встановлення цього факту у межах розгляду даного спору, а тому в цій частині заявлених вимог слід відмовити. Питання щодо факту наявності заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги підлягає розгляду шляхом подання відповідного позову до суду із належним складом учасників справи. У даній справі судом не було встановлено факту проживання [PERSON] у певний період у спірних квартирах та споживання нею комунальних послуг у цих квартирах, оскільки зазначене не було предметом даного спору. З урахуванням викладеного вище, виходячи із заявлених позовних вимог, обґрунтування позовних вимог, аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, дослідивши докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності у взаємозв`язку, суд доходить висновку, що позов є необґрунтованим, тому у його задоволенні слід відмовити. Щодо судових витрат. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. Враховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, судові витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed