Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 18 лютого 2020 року між ТОВ "Мілоан" та [PERSON] був укладений договір про споживчий кредит № 1270090, на підставі якого відповідачці були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 12000 гривень. 01 квітня 2020 року, згідно з умовами договору факторингу №01/04, ТОВ "Мілоан" відступило право вимоги за кредитним договором №1270090 від 18 лютого 2020 року на користь ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія", відповідно ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" набуло права вимоги до відповідачки. 13 грудня 2021 року між ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" та ТОВ "ФК "Пінг-Понг" укладено договір факторингу №1/6, відповідно до якого та додатку №1 до вказаного договору ТОВ "ФК "Пінг-Понг" набуло права грошової вимоги до [PERSON] за договором про споживчий кредит №1270090 від 18 лютого 2020 року. Згідно з додатком №1 до договору факторингу сума боргу відповідачки перед ТОВ "ФК "Пінг-Понг" становить 35040 грн, з яких: 12000 грн заборгованість за тілом кредиту, 21600 грн заборгованість за відсотками, 1440 грн заборгованість за комісією. Оскільки відповідачка наявну у неї заборгованість не погашає, позивач просив стягнути з неї заборгованість за кредитним договором №1270090 від 18 лютого 2020 року у розмірі 35040 грн, сплачений судовий збір у розмірі 2422 грн 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 гривень. 23 квітня 2025 року було відкрито провадження у справі, ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, відповідачці роз`яснено її право на подання відзиву на позов. 08 травня 2025 року до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідачка зазначила, що заперечує проти доводів та обставин, на які посилається позивач. Зокрема її доводи зводяться до такого: 1) позивач у справі не є належним позивачем, оскільки ним не надано доказів переходу прав вимоги за договором №1270090 від 18 лютого 2020 року; 2) позивачем не надано належних доказів виникнення між сторонами зобов`язальних відносин кредитування; 3) положення кредитного договору №1270090 від 18 лютого 2020 року суперечать положенням законодавства про споживче кредитування, є нечіткими, обтяжливими та мають трактуватись на користь позичальника. У кредитора відсутнє право нараховувати відсотки поза закінченням строку дії договору відповідно до ст. 1048 та 1050 ЦК України, а заявлені позивачем вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 6000 грн не відповідають критеріям розумності, доцільності та необхідності, а тому повинні бути зменшені до 500 гривень. Так, позивач стверджує, що право вимоги за кредитним договором №1270090 від 18 лютого 2020 року було відступлено від ТОВ "Мілоан" до ТОВ "ФК "Довіра та гарантія", а потім від ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" до ТОВ "ФК "Пінг-Понг" на підставі договорів факторингу. При цьому документи, надані позивачем, не підтверджують наведених обставин, оскільки належних витягів з реєстрів боржників, що є додатками до договорів факторингу, згідно з якими можливо встановити, що право вимоги, дійсно, перейшло до ТОВ "ФК "Пінг-Понг", позивачем не надано. Копія договору №1270090 від 18 лютого 2020 року не містить належних електронних підписів обох сторін, а копія платіжного доручення 15429855 від 18 лютого 2020 року не відповідає законодавчо встановленій формі. Не надано доказів, що їй були надані кредитні кошти, відсутній графік погашення заборгованості, в справі немає виписки з її рахунку, розрахунок заборгованості не наданий. Долучені позивачем роздруківки та графіки, анкета, роздруківка кредитного договору №1270090 не містять підписів сторін, а отже не є належними та допустимими доказами. Примірник кредитного договору, укладеного у вигляді електронного документа, та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатки до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення, що один з оригіналів договору був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. З договору про споживчий кредит №1270090 від 18 лютого 2020 року вбачається, що він не підписаний електронним підписом у вигляді одноразового ідентифікатора відповідача, так, як і анкета-заява та графік платежів. Відсутні відомості про одноразовий ідентифікатор, який має бути згенерований при підписанні позичальником договору. Для встановлення обставин укладення кредитного договору підлягає доказуванню факт передачі відповідних кредитних коштів кредитодавцем кредиторові саме у зв`язку з договором про це. Отже позивач має довести, що ТОВ "Мілоан" передало їй суму коштів, зазначену у кредитному договорі, на виконання цього договору та у визначений у ньому спосіб. Проте належних та допустимих доказів про надання позики в сумі 12000 грн матеріали справи не містять. Зокрема не надано ні виписки з особового рахунка, ні належним чином завіреної копії квитанції, ні меморіального ордера тощо, в яких би зазначалося про перерахування на її рахунок 12000 гривень, а додане до справи платіжне доручення 15429855 не містить будь-яких відміток про проведення цього платежу, не надано доказів, що це доручення було виконано ТОВ "ФК "Елаєнс", яке зазначене у ньому як банк платника. В зв`язку з цим твердження позивача про передачу їй ТОВ "Мілоан" 12000 грн на виконання кредитного договору є лише припущенням, яке не підтверджується достатніми доказами у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. Навіть якщо припустити, що позивачем доведено факт укладення кредитного договору та надання їй кредитних коштів, позовна заява не містить розрахунку заборгованості, а таблиця в якій наведено щоденні нарахування включає в себе суми відсотків, нарахованих поза межами строку, на який надавалась позика. Строк кредитування за кредитним договором закінчився 19 березня 2020 року, а доказів, що строк кредитування між сторонами договору продовжувався після 19 березня 2020 року в порядку, передбаченому вказаним договором (п. 2.3.2 договору), позивач суду не надав. З умов кредитного договору, зокрема п. 1.6, п. 2.2.3 не вбачається, що сторони домовились про нарахування процентів за неправомірне користування кредитом після закінчення строку кредитування і що така умова відповідає диспозиції норми, викладеній у ч. 2 ст. 625 ЦК України, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Нарахування процентів за користування кредитом, за період з 20 березня 2020 року по 18 травня 2020 року, про стягнення яких просить позивач, здійснювалось за стандарною (базовою) ставкою у розмірі 2% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом відповідно до п. 1.6 договору і є відмінним від порядку та періоду нарахування платежів, що здійснюються за порушення зобов`язання за кредитним договором, зокрема відповідно до ст. 625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Проте позивач вимог про стягнення з неї процентів за межами строку кредитування на підставі положень ст. 625 ЦК України не заявляв. Отже відсотки в розмірі 14400 грн, які нараховані поза межами строку кредитування (після 19 березня 2020 року), з наведених підстав задоволенню не підлягають. Проте, у разі, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість нарахованих позивачем відсотків поза строком дії кредитного договору (з 20 березня по 18 травня 2020 року) в порядку ст. 625 ЦК України, просила відповідно до ст. 551 ЦК України зменшити їх розмір до 1000 гривень. Щодо витрат на правову допомогу, то вони можуть бути стягнуті на користь позивача лише в межах до 500 грн, оскільки первісно заявлені 6000 грн не відповідають критеріям здорового глузду, розумності, доцільності та необхідності (адвокат не брав і не бере участі у справі, спір малозначний). 15\~травня 2025\~року до\~суду надійшла\~відповідь на\~відзив,\~в якій\~представник позивача\~ [PERSON] \~зазначив,\~що укладення\~договору в\~електронному вигляді\~через інформаційно-телекомунікаційну\~систему можливе\~за допомогою\~електронного підпису,\~лише за\~умови використання\~засобу електронного\~підпису усіма\~сторонами правочину.\~В іншому\~випадку електронний\~правочин може\~бути підписаний\~сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису. При цьому відповідачка через особистий кабінет на веб-сайті первісного кредитора подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту, після чого первісний кредитор надіслав позичальнику за допомогою засобів зв`язку на зазначений нею номер телефона одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду (одноразовий ідентифікатор дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності), який відповідачка використала для підтвердження підписання кредитного договору. Отже лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 ЗУ "Про електронну комерцію" вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього закону, є оригіналом такого документа. Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю в якій надано кредит, строк та умови користування коштами, що свідчить про наявність волі відповідачки для укладення договору в електронній формі, на погоджених умовах, шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що спростовує доводи відповідачки викладені у відзиві на позовну заяву. Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений у письмовій формі та підписаний сторонами які узгодили всі умови, так без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачкою на веб-сайт з допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабанету, кредитний договір між відповідачем і первісним кредитором (позикодавцем) не було б укладено. Для укладення кредитного договору та договору позики в електронному вигляді дані вносились шляхом заповнення відповідних форм на сайті товариств позичальником власноруч. Відповідачкою не надано доказів, які б підтверджували належне виконання нею зобов`язань, та які б спростовували суму заборгованості. Отже факт укладання відповідачкою кредитного договору в електронній формі доведено, а тому позовні вимоги є законними, а відповідачка намагається уникнути виконання взятих на себе зобов`язань. На виконання умов договору про споживчий кредит ТОВ "Мілоан" перерахувало відповідачці кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 12000 грн, що підтверджується платніжним дорученням №15429855 від 18 лютого 2020 року, копія якого знаходиться в справі. ТОВ "Мілоан" це фінансова установа, а не банківська, яка не має права відкривати рахунки позичальнику, а лише перераховує кредитні кошти на наданий позичальником рахунок. На дату перерахування коштів 18 лютого 2020 року ТОВ "ФК "Елаєнс" перебувало в статусі платіжної установи з ліцензією на надання платіжних послуг. Отже ТОВ "Мілоан", як небанківська установа звернулося до платіжної установи, яка має відповідну ліцензію на надання платіжних послуг, задля перерахування кредитних коштів на рахунок відповідачки. Таким чином платіжне доручення №15429855 від 18 лютого 2020 року відповідає вимогам зразку, містить усі обов`язкові реквізити і є належним доказом у справі. Заперечуючи щодо перерахування кредитних коштів, відповідачка не була позбавлена можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких. Згідно п. 1.2 договору сума кредиту становить 12000 грн у валюті: українські гривні. Відповідно до п. 1.3 договору, кредит надається на 30 днів, з 18 лютого 2020 року. Пунктом 1.4 договору визначено, що дата повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 19 березня 2020 року. Відповідно до п. 1.5 договору, сукупна вартість кредиту, що включає загальну суму зборів, платежів та інших витрат, які повинен сплатити позичальник (без врахування тіла кредиту) складає 8640 грн в грошовому виразі та 876% річних у процентному значенні і включає в себе складові, визначені у п. 1.5.1 1.5.2 договору. Сукупна вартість кредиту розрахована, виходячи з припущення, що кредитний договір залишиться чинним протягом погодженого строку та що позикодавець і позичальник виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в цьому договорі. Відповідно до п. 1.5.2 договору, проценти за користування кредитом 7200 грн, які нараховуються за ставкою 2% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Тип процентної ставки за договором фіксована. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 2% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Особливості нарахування процентів визначені у п. 2.2.3 договору (п. 1.6 договору). Велика Палата Верховного суду в постанові від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17 зазначила, що нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів. Крім того Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за користування кредитом (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). При цьому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного суду у постанові від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та від 31 жовтня 2018 року (справа №202/4494/16-ц), яка в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточнюючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18 січня 2022 року (справа №910/17048/17) щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за користування кредитом). У разі сумніву слід застосовувати принцип соntra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав. У цивільному та господарському праві відповідальність полягає у застосуванні до правопорушника майнових санкцій, передбачених або дозволених законодавством та/або договором. Актуальна практика Верховного Суду ґрунтується на тому, що проценти в розумінні ч.1 ст. 1054 ЦК України (плата за надану банківську послуг кредит) не можуть бути ототожнені із 3% річних як заходу цивільно-правової відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, встановлене законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Нарахування на суму боргу 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання. Згідно п.2.3.2 договору, волевиявлення позичальника продовжити строк користування/повернення кредиту та укладення угоди про це, згідно п. 6.14 Правил підтверджується здійсненням ним відповідного платежу у спосіб, визначений п. 2.5 договору. Оскільки відповідачка кредит в сумі 12000 грн не повернула, а продовжувала користуватися кредитними коштами, то ТОВ "Мілоан" відповідно до умов кредитного договору, з яким погодилась відповідачка, нарахувало проценти за користування кредитом, а саме за п. 1.5.2, п. 2.3.1 кредитного договору та за п. 1.6, п. 2.3.2 кредитного договору, і таке нарахування відповідає умовам кредитного договору та спростовує доводи відповідачки про стягнення процентів за користування кредитом після визначеного періоду (строку користування). Крім цього відповідачкою не надано доказів, які б підтверджували належне виконання нею зобов`язань та які б спростовували суму заборгованості. Також зазначив, що до справи додані документи, які підтверджують факт відступлення права вимоги за кредитним договором. Договір відступлення прав вимоги №01/04 від 01 квітня 2020 року та договір факторингу №1/6 від 13 грудня 2021 року не визнані недійсними у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена ст. 204 ЦК України, не спростована. Відповідно до п. 1.3 договору факторингу №1/6 від 13 грудня 2021 року, права грошової вимоги вважаються відступленими фактору в день підписання відповідного реєстру. Додаткового оформлення відступлення прав вимоги не вимагається. Після переходу прав вимоги до фактора останній став кредитором по відношенню до боржника та набуває відповідні правові вимоги. Таке відступлення не потребує вчинення будь-яких додаткових дій з боку фактора або клієнта або підписання будь-яких документів. Зміна суб`єктного складу внаслідок укладення договору відступлення прав вимоги №01/04 та договору факторингу №1/6 не впливає на зміну зобов`язань боржника та не порушує його прав. До того ж предметом розгляду у даній справі є виключно питання стягнення заборгованості за кредитним договором, а отже питання дійсності або недійсності договору відступлення прав вимоги та договору факторингу не відноситься до предмета доказування у справі, та не має правого значення для її вирішення. При подачі позову позивач скористався професійною правничою допомогою адвоката. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо сторона документально доведе, що вона понесла витрати на правову допомогу, а саме буде надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Тому, з урахуванням викладеного просив позов задовольнити в повному обсязі. 22 травня 2025 року до суду надійшли заперечення [PERSON] , в яких вона послалася на обставини і підстави невизнання позову, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позов. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від сторін до суду не надходили. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 18 лютого 2020 року між ТОВ "Мілоан" та [PERSON] був укладений кредитний договір №1270090, відповідно до якого вона отримала кредит у розмірі 12000 грн у валюті: українські гривні (п. 1.2 договору). Відповідно до п. 1.3 та 1.4 договору, кредит надається строком на 30 днів з 18 лютого 2020 року. Термін (дата) повернення кредиту і сплата комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 19 березня 2020 року. Відповідно до п. 1.5, сукупна вартість кредиту, що включає загальну суму зборів, платежів та інших витрат, які повинен сплатити позичальник за цим договором (без врахування суми тіла кредиту) складає 8640 грн в грошовому виразі та 876% річних у процентному значенні, і включає в себе складові, визначені у п. 1.5.1 1.5.2 договору. Пунктом 1.5.1, передбачена комісія за надання кредиту 1440 грн, яка нараховується за ставкою 12% від суми кредиту одноразово. Відповідно до п. 1.5.2, проценти за користування кредитом 7200 грн, які нараховуються за ставкою 2% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Тип процентної ставки за цим договором фіксована. Пунктом 1.6 передбачено, що стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 2% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Особливості нарахування процентів визначені в п. 2.2.3 цього договору. Кредитні кошти надаються позичальнику шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної картки позичальника, зареєстрованої позичальником для цієї мети в особистому кабінеті на сайті miloan.ua. Пунктом 2.2.3 договору встановлено, що проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена у п. 1.6 цього договору, яка є незмінною протягом всього строку користування кредитом позичальником, включаючи строк, що настає за терміном (датою) повернення кредиту, визначеним у п. 1.4, якщо позичальник всупереч умовам цього договору продовжує користуватись кредитом, окрім випадків, коли визначена в п. 1.5.2 процентна ставка є нижчою за стандартну (базову) ставку, встановлену п. 1.6 договору (за умовами акцій, програм лояльності тощо). Якщо визначена п. 1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то у випадку невиконання позичальником умов цього договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати всіх платежів, проценти з дня наступного за днем, визначеним п. 1.4 договору, продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно з п. 1.6 договору протягом 60 днів, після чого нарахування процентів може бути зупинене або припинено товариством в односторонньому порядку. При цьому сторони погодили, що після зупинення товариством в односторонньому порядку нарахування процентів товариство вправі в будь-який момент без погодження позичальника відносити нарахування таких процентів до моменту повного виконання позичальником зобов`язань за договором або до моменту припинення нарахування процентів за рішенням товариства. Незважаючи на інші умови договору, сторони домовились, що якщо позичальник всупереч умовам цього договору продовжує користуватись кредитом після спливу терміну (дати) повернення кредиту, проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п. 1.6 договору, в період прострочення позичальника нараховуються за вибором позикодавця в якості процентів за користування кредитом або в якості процентів, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, передбачених ст. 625 ЦК України вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п. 1.6 договору. Розмір стандартної (базової) ставки не може бути збільшено товариством без письмової (такої, що прирівнюється до письмової) згоди позичальника. Положеннями п. 2.3.1 договору сторони визначили пролонгацію кредиту: позичальник за наявності відповідної пропозиції позикодавця має право на продовження строку користування/повернення кредиту на таких самих умовах на певну кількість днів доступну у пропозиції, відповідно до розділу 6 Правил. Для продовження строку користування кредитом позичальник має вчинити дії, передбачені розділом 6 Правил, у тому числі сплатити комісію за продовження кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Встановлено строк продовження кредитування на 3 дні зі сплатою 3% комісії від поточного залишку кредиту, на 7 днів зі сплатою 5% комісії від суми поточного залишку кредиту, на 15 днів зі сплатою 10% комісії від суми поточного залишку кредиту. Волевиявлення позичальника продовжити строк користування/повернення кредиту та укладення угоди про це, згідно з п. 6.14 Правил підтверджується здійсненням ним відповідного платежу у спосіб, визначений п. 2.5 договору. Згідно з п. 7.1 договору, строк дії цього договору складає період, що обчислюється з моменту його укладення і до моменту повного фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань (а.с. 17-20). На підтвердження факту отримання відповідачкою грошових коштів за кредитним договором №1270090 позивачем надано платіжне доручення №15429855 від 18 лютого 2020 року про перерахування [PERSON] коштів у розмірі 12000 грн на картку [NUMBER] (а.с. 32). Станом на 18 лютого 2020 року [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) мала відкритий картковий рахунок у АТ "Креді Агріколь Банк". Платіжна картка № [NUMBER] емітована банком на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (а.с. 125-126). 01\~квітня 2020 року між ТОВ "Мілоан" та ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" було укладено договір факторингу №1/04, відповідно до якого ТОВ "Мілоан" відступило ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" право вимоги до позичальників, в тому числі за кредитним договором №1270090 від 18 лютого 2020 року, що укладений між ТОВ "Мілоан" та [PERSON] (а.с. 21-27). Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу, ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" (нова назва ТОВ "Він Фінанс") набуло права грошової вимоги до [PERSON] в розмірі 35040 грн, з яких 12000 грн заборгованість за тілом кредиту, 21600 грн заборгованість за відсотками, 1440 грн заборгованість за комісією (а.с. 51). 13\~грудня 2021 року між ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" та ТОВ "ФК "Пінг-Понг" було укладено договір факторингу №1/6, відповідно до якого "ФК "Довіра та гарантія" відступило ТОВ "ФК "Пінг-Понг" право вимоги до позичальників, в тому числі за кредитним договором №1270090 від 18 лютого 2020 року, що укладений між ТОВ "Мілоан" та [PERSON] (а.с. 28-30, 41). Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу, ТОВ "ФК "Пінг-Понг" набуло права грошової вимоги до [PERSON] в розмірі 35040 грн, з яких 12000 грн заборгованість за тілом кредиту, 21600 грн заборгованість за відсотками, 1440 грн заборгованість за комісією (а.с. 52). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, у якій припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 цього Кодексу, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У зазначеній постанові Верховний Суд, розглядаючи питання стягнення штрафних санкцій за договором споживчого кредитування, сформував низку правових висновків. Зокрема, Велика Палата розмежувала поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання". Надаючи правову оцінку вказаним поняттям у частині нарахування штрафних санкцій за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього. Відрізняються терміни в тому випадку, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Указаний висновок міститься у п. 35 постанови. Окрім того, в п. 54 постанови Верховний Суд вказує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Тобто, згідно з позицією Верховного Суду, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа №9 10/4518/16) не знайшла підстав для відступу від вказаного правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого стронами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно зі ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що кредитний договір № 1270090 від 18 лютого 2020 року укладено між первісним кредитором і відповідачкою в електронному вигляді з використанням електронного підпису, що відповідає вимогам ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію". Уклавши цей правочин, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, а отже відповідно до приписів ст. 11 ЦК України, у них виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору. Відповідно до п. 1.3 кредитного договору, строк кредитування за договором був погоджений сторонами та становив 30 днів, з 18 лютого 2020 року по 19 березня 2020 року. Нараховуючи відсотки за межами 30 дня кредитування, що визначено договором, позивач вважає, що відбувся факт пролонгації договору. При цьому позивач не врахував, що неповернення кредиту у визначений договором строк, в даному випадку після спливу 30 денного строку кредитування, свідчить не про продовження строку договору, як це зазначено в п. 2.3.1 договору, а про неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань. Як наслідок, у п. 2.3.1 договору визначено відповідні комісії, за управління та обслуговування кредиту, за період, що перевищує строк користування кредитом, а саме 3% за користування коштами протягом 3 днів, 5% за користування коштами протягом 7 днів та 10% за користування коштами протягом 15 днів. Із змісту вказаних положень договору вбачається, що зазначені комісії договір пов`язує з не поверненням у встановлений договором строк кредитних коштів, а відтак по суті це є санкцією для нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за №910/18943/20 зроблено висновок, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. За таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення на користь позивача відсотків, нарахованих за межами строку кредитування, оскільки підставою до їх нарахування фактично є неналежне виконання позичальником умов договору, а саме неповернення кредитних коштів у встановлений п. 1.4 договором строк, що має наслідком відповідальність, визначену ст. 625 ЦК України, а не право нараховувати відсотки у збільшеному розмірі на підставі ст. 1048 ЦК України. За умовами договору, загальна вартість кредиту для позичальника становить 8640 грн і включає загальну суму зборів, платежів та інших витрат, які повинен сплатити позичальник за цим договором без врахування суми (тіла) кредиту і включає в себе складові, визначені у п.п. 1.5.1 -1.5.2 договору. З відомості про щоденні нарахування та погашення вбачається, що в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором [PERSON] коштів не сплачувала (а.с. 56). З урахуванням викладеного суд, частково задовольняючи позовні вимоги, вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 20640 грн, з яких: 12000 грн тіло кредиту, 8640 грн загальна сума зборів, платежів та інших витрат, які повинен сплатити позичальник за умовами кредитного договору. В частині відшкодування витрат по наданню правничої допомоги суд враховує таке. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. З огляду на складність справи та виконані адвокатом роботи, ціну позову та розмір задоволених вимог, суд вважає, що заявлена до стягнення з відповідачки на користь ТОВ "ФК "Пінг-Понг" сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн не відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності, а тому, враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку про необхідність стягнення таких витрат у розмірі 4000 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача також необхідно стягнути на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1426 грн 89 коп., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (20640 грн - розмір задоволених позовних вимог х 2422 грн 40 коп. сума сплаченого судового збору / 35040 грн розмір заявлених позовних вимог). В іншій частині в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: partial