Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до [PERSON] про встановлення факту виховання та утримання дитини. У позовній заяві зазначив, що сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , який з народження проживає з ним, позивач займається його вихованням та утриманням. Дитина має все необхідне для повноцінного та гармонійного розвитку. Відповідач постійно поживає окремо від сина, має малолітню дитину від іншого шлюбу та займається її вихованням. Відповідач фінансово ніяким чином не утримує сина та не приймає участі у його вихованні. Метою звернення до суду є забезпечення належного захисту прав та свобод неповнолітньої дитини [PERSON] , а також прав та свобод заявника. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 25 лютого 2025 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та пояснив, що син займається спортом, всі витрати несе позивач, куди входить спеціалізоване спортивне харчування, спортивний одяг та інше. Якщо син буде проживати з відповідачем, то остання не в змозі фінансово забезпечити дитину всім необхідним, у тому числі і для заняття спортом. Просив заяву задовольнити. Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та пояснив, що відповідач проживає на орендованій квартирі. У відповідача складна сімейна ситуація, немає власного житла, відсутність у Полтаві родичів, вона фінансово не може забезпечити дитину враховуючи всі витрати. Просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] заперечила обставини на які посилався позивач та пояснила, що дійсно син з 2018 року проживає з позивачем. Вона постійно спілкується з сином, цікавиться його успіхами, у них хороші взаємовідносини. У міру своїх матеріальних можливостей забезпечує сина, нею оплачуються послуги репетиторів , що складає 5 000 грн. На даний час син має проблеми зі здоров`ям та вона займається також його лікуванням. Лев приходить до неї в гості, вони спільно проводять час, він ділиться з нею своїми успіхами, а тому твердження, що вона самоусунулась від виховання дитини є такими, що не відповідають дійсності. Вона не бажає відмовлятися від батьківських прав. Представник третьої особи Служби у справах дітей Київської районної у м. Полтаві радив судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, при винесенні рішення просить врахувати інтереси дитини.. Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши докази по справі, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судом установлено, що [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив,що проживає по сусідству з позивачем, знає як позивача так і його сина. Між позивачем та сином гарні відносини, негативної сторони у вихованні сина позивача не бачив. Характеризує як гарних сусідів. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. У судовому засіданні відповідач надала пояснення щодо виконання нею батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] , на що позивач не надав спростування, а визнав дані обставини. Також у судовому засіданні встановлено, що відповідач приймає участь у вихованні сина, його матеріальному утриманні. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У справі, яка розглядається, позивач просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Зазначені правові висновки викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 14-132цс23. На підставі викладеного судом встановлено, що позивачем обрано невірний спосіб захисту права, а крім того, встановлено, що відповідач бере участь у вихованні,утриманні сина, чим спростовуються твердження позивача про самостійне виховання та утримання ним дитини, а тому позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed