Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

У серпні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ГРУП С" звернулося до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] у якому просило суд, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, стягнути з [PERSON] на його користь основну суму боргу у розмірі 2 500 000,00 грн., 3% річних в розмірі 504 566, 54 грн, інфляційні збитки в розмірі 2 102 995, 16 грн, що разом становить 5 107 561, 70 грн та судовий збір. Зазначає, що ТОВ "БІЗНЕС ГРУП С" в період з 25 травня 2017 року по 10 травня 2018 року на картковий рахунок [PERSON] перераховувалися грошові кошти за платіжними дорученнями: № 3435 від 25 травня 2017 року, сума - 50 000,00 грн; № 3478 від 01 червня 2017 року, сума - 30 000,00 грн; № 3482 від 02 червня 2017 року, сума - 30 000,00 грн; № 3582 від 30 червня 2017 року, сума - 100 000,00 грн; № 77 від 17 липня 2017 року, сума - 100 000,00 грн; № 127 від 21 липня 2017 року, сума - 100 000,00 грн; № 3773 від 28 серпня 2017 року, сума - 50 000,00 грн; № 3847 від 08 вересня 2017 року, сума - 50 000,00 грн; № 3837 від 12 вересня 2017 року, сума - 50 000,00 грн; №3856 від 18 вересня 2017 року, сума - 50 000,00 грн; № 3937 від 28 вересня 2017 року, сума - 50 000,00 грн; № 266 від 05 жовтня 2017 року, сума - 50 000,00 грн; № 302 від 13 жовтня 2017 року, сума - 50 000,00 грн; № 4035 від 25 жовтня 2017 року, сума - 50 000,00 грн; №401 від 07.11.2017 року, сума - 70 000,00 грн; № 427 від 10 листопада 2017 року, сума - 50 000,00 грн; № 432 від 14 листопада 2017 року, сума - 70 000,00 грн; № 4091 від 21 листопада 2017 року, сума - 80 000,00 грн; № 504 від 28 листопада 2017 року, сума - 70 000,00 грн; № 513 від 04 грудня 2017 року, сума - 30 000,00 грн; № 4150 від 12 грудня 2017 року, сума - 100 000,00 грн; № 549 від 18 грудня 2017 року, сума - 100 000,00 грн; № 620 від 28 грудня 2017 року, сума - 50 000,00 грн; № 4226 від 03 січня 2018 року, сума - 50 000,00 грн; № 4245 від 12 січня 2018 року, сума - 50 000,00 грн; № 4329 від 25 січня 2018 року, сума - 50 000,00 грн; № 4350 від 01 лютого 2018 року, сума - 50 000,00 грн; № 4354 від 05 лютого 2018 року, сума - 100 000,00 грн; № 4460 від 21 лютого 2018 року, сума - 100 000,00 грн; № 4486 від 01 березня 2018 року, сума - 50 000,00 грн; №4566 від 14 березня 2018 року, сума - 50 000,00 грн; №4575 від 16 березня 2018 року, сума - 20 000,00 грн; № 4576 від 16.03.2018 року, сума - 10 000,00 грн; № 4577 від 16 березня 2018 року, сума - 20 000,00 грн; № 4618 від 23 березня 2018 року, сума - 50 000,00 грн; № 4651 від 28 березня 2018 року, сума - 50 000,00 грн; № 4661 від 02 квітня 2018 року, сума - 50 000,00 грн; № 4622 від 04 квітня 2018 року, сума - 20 000,00 грн; №4621 від 12.04.2018 року, сума - 50 000,00 грн; №4641 від 16.04.2018 року, сума - 50 000,00 грн; №4652 від 23.04.2018 року, сума - 100 000,00 грн; №4697 від 27.04.2018 року, сума - 50 000,00 грн; №4709 від 02.05.2018 року, сума - 50 000,00 грн; №4764 від 10.05.2018 року, сума - 50 000,00 грн. Загальна сума за платіжними дорученнями складає 2 500 000,00 грн. Вказано, що в призначенні платежів в кожному платіжному дорученні вказано "Надання зворотної безвідсоткової фін. Допомоги зг.дог №25/05-С від 25.05.2017 року карт.сч [NUMBER] [PERSON] , ІНН [NUMBER] не оподатковується Без ПДВ", однак, договір №25/05-С від 25.05.2017 у формі єдиного письмового документу сторонами не укладався. 03 вересня 2019 року позивачем направлено відповідачу вимогу за вихідним № 03/09/19 про повернення 2 500 000,00 грн впродовж 30 календарних днів з моменту отримання даної вимоги. Вказана вимога відповідачем не отримана та повернута з відміткою пошти "за закінченням встановленого строку зберігання". Позивачем також зазначено, що в суді розглядалася справа №755/16831/19 за позовом ТОВ "Бізнес Груп С" до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики № 25/05-С від 25 травня 2017 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22.03.2021, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09.09.2021, позов задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ "Бізнес Груп С" суму боргу в розмірі 2 500 000,00 грн. Однак, постановою Верховного суду від 09.08.2023 по справі № 755/16831/19 касаційну скаргу [PERSON] задоволено, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Груп С" до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про стягнення суми боргу відмовлено. Вказано, що у вищезазначеній постанові суд касаційної інстанції зазначив, що позивачем не доведено укладення договору позики №25/05-С від 25.05.2017 в письмовій формі, тож суди попередніх інстанцій зробили помилковий висновок про задоволення позову та стягнення боргу як позики. Також судом касаційної інстанції встановлено, що відповідач ( [PERSON] ) не заперечувала факту надходження грошових коштів на її рахунок, отримання нею цих коштів та їх використання. У результаті чого, з урахуванням підстави позову, установлених судами обставин, доводів та заперечень сторін, а також принципів змагальності сторін та диспозитивності, касаційний суд позбавлений можливості здійснити перекваліфікацію відносин сторін на стадії касаційного перегляду судових рішень, у зв?язку з чим відмовив у задоволенні позову ТОВ "Бізнес Груп С". Також позивачем вказано, що в постанові Верховного суду від 09.08.2023 по справі № 755/16831/19 викладено правовий висновок про те, що вказівка призначення платежу при перерахунку коштів на картку, з урахуванням принципу розумності, не була кваліфікована як дотримання письмової форми, що підтверджує домовленість про отримання грошей в позику та умови такої позики, оскільки призначення платежу вказує особа, яка перераховує грошові кошти. У певних випадках в приватному праві призначення платежу може мати значення, наприклад при визначенні того, яке грошове зобов?язання погашається, але не для підтвердження укладення певного договору. Зазначено, що відсутність договорів про надання поворотної фінансової допомоги, навіть за умови посилання на ці договори у призначенні платежу грошового переказу, свідчить про безпідставність утримання таких коштів та можливість використання правового механізму, установленого статтею 1212 Цивільного кодексу України. Позивачем пояснено, що за таких обставин, враховуючи відсутність письмових документів, в якому б сторони зафіксували істотні умови договору про надання зворотної безвідсоткової фінансової допомоги, відповідно, договір №25/05-С від 25.05.2017 не було укладено, тож кошти отриманні [PERSON] без жодної правової підстави та підлягають стягненню як безпідставно отримані. У зв`язку з вищевикладеним просив задовольнити позов. Ухвалою судді від 28.08.2023 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою судді від 28.08.2023 заяву ТОВ «Бізнес Груп С» про забезпечення позову в справі за позовом ТОВ «Бізнес Груп С» до [PERSON] про стягнення боргу, 3% річних та інфляційних збитків - задоволено частково. Заборонено відчуження земельної ділянки, площею 0,119 га за адресою: Київська область, Вишгородський район, с/рада Лебедівська «Лебедівка» садівницьке товариство, кадастровий номер:3221884000:33:021:0318 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252426032218, номер запису про право власності 4014314), що належить на праві власності [PERSON] . Заборонено відчуження двох садових будинків з надвірними побудовами, загальною площею 345,6 кв.м за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 227947932218, номер запису про право власності 4014908), що належать на праві власності [PERSON] . У задоволенні інших вимог заяви відмовлено. 04.10.2023 до суду від представника відповідачки надійшов відзив, де зазначено, що позовна заява позивача є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає у зв?язку з тим, що у позовній заяві позивач вказує що в період з 25 травня 2017 року по 10 травня 2018 року ТОВ «Бізнес Груп С» було перераховано для відповідачки кошти у сумі 2 500 000 грн відповідно до усного договору від 25/05-С від 25.05.2017, що відповідає призначенням платежів на платіжних дорученнях «Надання зворотної безвідсоткової фінансової допомоги згідно договору №25/05-С від 25.05.2017 року карт.сч. [NUMBER] [PERSON] , ІНН [NUMBER] , не оподатковується, без ПДВ». Даних платежів позивачем в період з 25 травня 2017 року по 10 травня 2018 року було здійснено сорок чотири з таким же призначенням платежів на платіжних дорученнях. Представник відповідачки вважає, що позивач не має права на стягнення коштів застосовуючи положення статті 1212 ЦК України, тобто, безпідставно набутих, адже, здійснюючи пересилання коштів позивачем вказана підстава «Надання зворотної безвідсоткової фінансової допомоги згідно договору №25/05-С від 25.05.2017 року карт.сч. [NUMBER] [PERSON] , ІНН [NUMBER] , не оподатковується, без ПДВ». Тобто, стаття 1212 ЦК України не може застосовуватися, оскільки у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України. Також зазначено, що у своїй позовній заяві позивач вказує про те що, у 2019 році здійснив подання позову до суду предметом якого було стягнення коштів за договором позики з відповідачки. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22.03.2021, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 09.08.2021 позов позивача задоволено та стягнуто з відповідачки 2 500 000 грн. Проте, постановою Верховного суду від 09.08.2023 касаційну скаргу [PERSON] задоволено, а вищевказані рішення скасовано у позові позивача відмовлено. Позивач у позовній заяві вказує, що Верховний суд встановив фактично, що кошти відповідачка отримала безпідставно, однак суд позбавлений здійснити перекваліфікацію відносин між сторонами. Проте, вказане позивачем не відповідає дійсності, адже фактично Верховний Суд постановою від 09.08.2023, встановив, що позивач не має права на стягнення коштів з відповідачки на підставі усного договору зворотної безвідсоткової фінансової допомоги згідно договору №25/05-С від 25.05.2017. Верховний суд не вказав що кошти отримані відповідачкою є безпідставними. Вказане у постанові від 09.08.2023 щодо того, що Верховний суд позбавлений здійснити перекваліфікацію правовідносин між сторонами означає, що між сторонами наявні інші правовідносини, які Верховний Суд не має процесуальної можливості встановити. У зв`язку з вищевикладеним просить відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01.11.2023 у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ТОВ «Бізнес Груп С» до [PERSON] про стягнення боргу, 3% річних та інфляційних збитків - відмовлено. 07.12.2023 від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, де зазначено, що суд касаційної інстанції по справі №755/16831/19 зазначив, що позивачем не доведено укладення договору позики №25/05-С від 25.05.2017 в письмовій формі, тож суди попередніх інстанцій зробили помилковий висновок про задоволення позову та стягнення боргу як позики. Таким чином, ТОВ «Бізнес Груп С» звернулося до суду з новим позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів на підставі статті 1212 ЦК України. Також зазначено, що [PERSON] , як кінцевий бенефіціарний власник (контролером) 90 % статутного фонду ТОВ «Бізнес Груп С» продала свою частку та відмовилась повертати кошти, отримані з призначенням платежу "Надання зворотної безвідсоткової фін. Допомоги зг.дог №25/05-С від 25.05.2017 року карт.сч [NUMBER] [PERSON] , ІНН [NUMBER] не оподатковується Без ПДВ". За таких обставин, враховуючи відсутність письмових документів, в якому б сторони зафіксували істотні умови договору про надання зворотної безвідсоткової фінансової допомоги, відповідно, договір №25/05-С від 25.05.2017 не було укладено, тож кошти отриманні [PERSON] без жодної правової підстави та підлягають стягненню як безпідставно отримані. Представник позивача вказав, що правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачкою з приводу переказу коштів в розмірі 2 500 000,00 грн регулюються положеннями статті 1212 ЦКУ. У зв`язку з вищевикладеним просив задовольнити позов. 23.12.2023 до суду від представника відповідачки надійшли заперечення на відповідь на відзив, де зазначено, що позивач обґрунтовуючи правову позицію щодо стягнення за ст. 1212 ЦК України наводить аргументи, які суперечать один одному, а решта не підтверджується доказами або спростовується наданими самим позивачем. Відповідачка не надавала жодних розпоряджень керівнику ТОВ «Бізнес груп С» про перерахування на її банківські рахунки грошових коштів ТОВ «Бізнес груп С». Так само відповідачка ніколи не отримувала жодних пропозицій від позивача про перерахування на її особисті рахунки відкриті в банківських установах грошових коштів на умовах зворотної безвідсоткової фінансової допомоги. Відповідачка ніколи не отримувала від позивача вимогу про повернення грошових коштів у сумі 2500000 грн., або іншої суми. Також представник відповідачки вважає необхідним зазначити, що відповідачка в період спірних відносин, на які посилається позивач, перебувала у шлюбі із [PERSON] . Від цього шлюбу вони мають двох спільних дітей: доньку [PERSON] 2015 р.н. та сина [PERSON] 2011 р.н. Чоловік відповідачки - [PERSON] володіє розгалуженою мережею компаній на території України, керівництво якими здійснює або безпосередньо або через інших людей.У різні часи був керівником та/або засновником в тих компаніях які фактично створювались ним, та в яких він фактично має вирішальний вплив, в тому числі і в товаристві позивача. Відповідачка перебувала засновником в товаристві позивача - формально, так як з 2015 року знаходилась у декретній відпустки по догляду за молодшою донькою [PERSON] . Всі рішення з управління цим товариством приймались безпосередньо її чоловіком [PERSON] . Після розлучення [PERSON] із відповідачкою, [PERSON] перебрав на себе юридично статус засновника цього товариства. Грошові кошти, які перераховувались ТОВ «Бізнес груп С» на банківський рахунок відповідачки, перераховувались за вказівкою [PERSON] як грошові кошти для існування їх сім`ї. Всі отримані від позивача гроші витрачались фактично [PERSON] , так як за його вимогою відповідач оформила платіжну картку на його ім`я до власного карткового рахунку на який здійснювались платежі позивачем. Після того, як сімейні стосунки відповідачки з її чоловіком [PERSON] зіпсувались, останній надав розпорядження керівнику позивача припинити перераховувати грошові кошти на банківський рахунок відповідачки. Після чого, перерахування грошових коштів відповідачці було припинено позивачем з 11.05.2018. Згодом [PERSON] надав підконтрольному йому ТОВ «Бізнес груп С» розпорядження на стягнення з відповідачки перерахованих раніше сум допомоги для існування. Також варто звернути увагу й на те, що позивачем не зазначено, чому він вважає, що ним без правових підстав були здійсненні систематичні перерахування грошових коштів відповідачці. Адже платежі проводились через установу банку, та як відомо діючим законодавством України на банківські установи покладено обов`язок перевірки (моніторингу) фінансових операцій. Та у випадку відсутності визначеного призначення платежу в платіжному дорученні - банк відмовив би клієнту у виконанні переказу грошових коштів. Отже позивач усвідомлюючи відсутність між позивачем та відповідачкою договірних відносин, що могли бути підставою для перерахування грошей - штучно позначав в графі платіжних доручень «призначення платежу: «Надання зворотної безвідсоткової фін. допомоги зг. Дог. №25/05-С від 25.05.2017р.». Позивач не повідомляв відповідачку про те, яким чином ним позначались платежі в платіжних дорученнях на користь відповідачки, а операції з надходження коштів на картку відповідачки визначались лише повідомленнями загального характеру: поповнення коштів. З огляду на те, що позивач здійснював на користь відповідачки за цим призначенням систематичні щомісячні платежі протягом 2017-2018рр., за відсутності договірних відносин із відповідачкою, а так само й відсутності впливу відповідачки на рішення позивача перераховувати гроші відповідачці, то позивач здійснював це добровільно, свідомо і в односторонньому порядку надаючи безповоротну допомогу відповідачці. Відповідачка враховуючи вищезазначені обставини, вважала кошти, що надходять від позивача саме як безповоротну фінансову допомогу на існування її та її сім`ї. В іншому випадку відповідачка відмовилась би отримувати допомогу на умовах позики. У зв`язку з вищевикладеним просить відмовити у задоволенні позову. 11.01.2024 від представника позивача до суду надійшли додаткові пояснення, де зазначено, що представник відповідачки вводить суд в оману, стверджуючи, що начебто позивач у позовній заяві доводить наявність між позивачем та відповідачем договірних фінансових відносин. Не відповідають дійсності твердження представника відповідачки про те, що у [PERSON] не виникли зобов`язання з повернення грошових коштів. Не заслуговують на увагу твердження відповідачки, що кошти отримані на її картковий рахунок є "допомогою"/ "грошові суми, надані як засіб для існування" та на підставі ст. 1215 ЦКУ не підлягають поверненню, адже в призначеннях платежів чітко зазначено "надання зворотної безвідсоткової фін. допомоги". Таким чином, так як між позивачем та відповідачкою відсутня домовленість про отримання грошей в позику та умови такої позики, відповідно, з моменту безпідставного отримання коштів, у відповідачки виник обов`язок їх повернення позивачу. Вказано, що враховуючи те, що договір №25/05-С від 25.05.2017 між позивачем та відповідачкою не було укладено, а кошти отриманні [PERSON] без жодної правової підстави та підлягають стягненню як безпідставно отримані - відповідно, 3 % річних нараховуються з наступного дня безпідставного одержання грошей відповідачкою. Ухвалою суду від 17.06.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження відмовлено. Протокольною ухвалою суду від 17.06.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позов. У судовому засіданні представник відповідачки просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши позиції представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачем в період з 25 травня 2017 року по 10 травня 2018 року на картковий рахунок [PERSON] перераховувалися грошові кошти за платіжними дорученнями: № 3435 від 25 травня 2017 року, сума - 50 000,00 грн; № 3478 від 01 червня 2017 року, сума - 30 000,00 грн; № 3482 від 02 червня 2017 року, сума - 30 000,00 грн; № 3582 від 30 червня 2017 року, сума - 100 000,00 грн; № 77 від 17 липня 2017 року, сума - 100 000,00 грн; № 127 від 21 липня 2017 року, сума - 100 000,00 грн; № 3773 від 28 серпня 2017 року, сума - 50 000,00 грн; № 3847 від 08 вересня 2017 року, сума - 50 000,00 грн; № 3837 від 12 вересня 2017 року, сума - 50 000,00 грн; №3856 від 18 вересня 2017 року, сума - 50 000,00 грн; № 3937 від 28 вересня 2017 року, сума - 50 000,00 грн; № 4226 від 03 січня 2018 року, сума - 50 000,00 грн; № 266 від 05 жовтня 2017 року, сума - 50 000,00 грн; № 302 від 13 жовтня 2017 року, сума - 50 000,00 грн; № 4035 від 25 жовтня 2017 року, сума - 50 000,00 грн; №401 від 07.11.2017 року, сума - 70 000,00 грн; № 427 від 10 листопада 2017 року, сума - 50 000,00 грн; № 432 від 14 листопада 2017 року, сума - 70 000,00 грн; № 4091 від 21 листопада 2017 року, сума - 80 000,00 грн; № 504 від 28 листопада 2017 року, сума - 70 000,00 грн; № 513 від 04 грудня 2017 року, сума - 30 000,00 грн; № 4150 від 12 грудня 2017 року, сума - 100 000,00 грн; № 549 від 18 грудня 2017 року, сума - 100 000,00 грн; № 620 від 28 грудня 2017 року, сума - 50 000,00 грн; № 4245 від 12 січня 2018 року, сума - 50 000,00 грн; № 4329 від 25 січня 2018 року, сума - 50 000,00 грн; № 4350 від 01 лютого 2018 року, сума - 50 000,00 грн; № 4354 від 05 лютого 2018 року, сума - 100 000,00 грн; № 4460 від 21 лютого 2018 року, сума - 100 000,00 грн; № 4486 від 01 березня 2018 року, сума - 50 000,00 грн; №4566 від 14 березня 2018 року, сума - 50 000,00 грн; №4575 від 16 березня 2018 року, сума - 20 000,00 грн; № 4576 від 16.03.2018 року, сума - 10 000,00 грн; № 4577 від 16 березня 2018 року, сума - 20 000,00 грн; № 4618 від 23 березня 2018 року, сума - 50 000,00 грн; № 4651 від 28 березня 2018 року, сума - 50 000,00 грн; № 4661 від 02 квітня 2018 року, сума - 50 000,00 грн; № 4622 від 04 квітня 2018 року, сума - 20 000,00 грн; №4621 від 12.04.2018 року, сума - 50 000,00 грн; №4641 від 16.04.2018 року, сума - 50 000,00 грн; №4652 від 23.04.2018 року, сума - 100 000,00 грн; №4697 від 27.04.2018 року, сума - 50 000,00 грн; №4709 від 02.05.2018 року, сума - 50 000,00 грн; №4764 від 10.05.2018 року, сума - 50 000,00 грн. Загальна сума за платіжними дорученнями складає 2 500 000,00 грн. У призначенні платежів, в кожному платіжному дорученні вказано «Надання зворотної безвідсоткової фін. Допомоги зг.дог №25/05-С від 25.05.2017 року карт.сч [NUMBER] [PERSON] , ІНН [NUMBER] не оподатковується Без ПДВ». Вказані кошти перераховувалися платником ТОВ «Бізнес Груп С» через АТ КБ «Приватбанк» відповідачці на картковий рахунок, відкритий в ПАТ АТ «Креді Агріколь Банк». Оборотно-сальдова відомість по рахунку 6857 за другий квартал 2018 року ТОВ «Бізнес Груп С», в якій зазначено контрагентом [PERSON] , містить дані платіжних доручень, сум, розмір яких в загальному становить 2 500 000,00 грн. Зарахування вказаних грошових коштів підтверджено випискою з АТ «Креді Агріколь Банк» по картковому рахунку [NUMBER] , відкритого на ім`я [PERSON] , за період з 01 серпня 2017 року по 27 червня 2018 року. 03 вересня 2019 року позивачем направлено відповідачці вимогу за вихідним № 03/09/19 про повернення 2 500 000,00 грн впродовж 30 календарних днів, з моменту отримання даної вимоги. Вказана вимога відповідачкою не отримана та повернута з відміткою пошти «за закінченням встановленого строку зберігання». Ключовим питанням на яке має відповісти суд в цій справі є те, чи набуті ці кошти відповідачкою безпідставно та чи підлягають стягненню у порядку ст. 1212 ЦК України. Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд(частина перша, третя статті 13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Європейський суд з прав людини нагадав, що «принципи змагальності та рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять його в явно гірше становище порівняно з його опонентом (див. рішення у справах «Авотіньш проти Латвії [ВП] () [GC], заява № 17502/07, пункт 119, й інші посилання, ЄСПЛ 2016, та «Регнер проти Чехії» [ВП] (Regner v. the Czech Republic) [GC], заява № 35289/11, пункт 146, від 19 вересня 2017 року). До того ж, право на змагальний судовий процес, в принципі, означає надання сторонам можливості ознайомлюватися та коментувати всі надані докази або подані зауваження з метою впливу на рішення суду. Крім того, сторони повинні мати можливість подати будь-які докази, необхідні для того, аби їхні вимоги задовольнили (див. рішення у справі «Клінік дез Акація та інші проти Франції» (Clinique des Acacias and Others v. France), заява № 65399/01 та 3 інші заяви, пункти 36-43, від 13 жовтня 2005 року). До того ж, суд, який розглядає справу, повинен сам дотримуватися принципу змагальності, наприклад, якщо він розглядає справу на підставі обґрунтування або заперечення, висловленого ним за власною ініціативою (див. рішення у справі «Чепек проти Чехії» (), заява № 9815/10, пункти 45 та 51-60, від 05 вересня 2013 року). Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року№ 15-рп/2004). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження +№ 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України). Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти поверненню потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22). Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Суд зазначає, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Свідок [PERSON] пояснив у судовому засіданні, показання якого судом приймаються до уваги в частині підтвердження відсутності укладеного договору між сторонами позову та добровільності сплати коштів відповідачці, що він займає посаду директора товариства, відповідачка була кінцевим бенефіціаром товариства, за вказівкою [PERSON] їй почали перераховувати кошти та був розроблений договір про фінансову допомогу, визначена сума, яка підлягала перерахуванню за даним договором, яку він затвердив. Зазначив, що виявив, що договір був не підписаний. Сума кожного платежу визначалася в залежності від діяльності товариства, а перераховувати кошти почали після підписання договору ним особисто, вказаний договір зберігався в офісі товариства. Зазначив, що бачив, що договір не містив підпису відповідачки, однак все одно перераховував кошти. Пояснив, що [PERSON] примушувала його перераховувати кошти. Після того як [PERSON] вийшла зі складу засновників, він однак продовжував перераховувати кошти, оскільки це були умови договору та не усвідомлював ризик не повернення коштів. Зазначив, що документів від відповідачки про надання їй фінансової допомоги не було, це була усна форма. Що стосується показань свідка [PERSON] в частині примушування свідка до перерахунку коштів суд вважає, що матеріалами справи дана обставина не підтверджується, а тому судом до уваги не приймається. Судом установлені наступні факти та обставини: позивачем в період з 25 травня 2017 року по 10 травня 2018 року на картковий рахунок [PERSON] перераховувалися грошові кошти, розмір яких в загальному становить 2 500 000,00 грн; у всіх платіжних дорученнях зазначено призначення платежу «надання зворотної безвідсоткової фін. Допомоги зг.дог №25/05-С від 25.05.2017 року карт.сч [NUMBER] [PERSON] , ІНН [NUMBER] не оподатковується Без ПДВ»; стороною позивача повідомлено про відсутність договору № 25/05-С від 25 травня 2017 року, який вказаний в призначені платежу в кожному платіжному дорученні, та який у формі єдиного письмового документу сторонами не укладався; стороною позивача повідомлено про відсутність будь -якого іншого договору між сторонами; [PERSON] заперечила факт існування домовленості про передачу вказаних коштів за будь-яким договором, вважаючи їх коштами на утримання сім`ї, які їй перераховувалися за вказівкою [PERSON] , проте не заперечувала факту надходження грошових коштів на її рахунок, отримання нею цих коштів та їх використання. Тобто суд приходить до висновку, що у даній справі, ТОВ «Бізнес Груп С» сплатило [PERSON] кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував відповідачу кошти тривалий час, а саме рік з 25.05.2017 по 10.05.2018, регулярно, різними сумами, всього було перераховано 44 платежів. У призначеннях платежу позивач зазначав, що призначенням платежу є «надання зворотної безвідсоткової фін. Допомоги зг.дог №25/05-С від 25.05.2017 року карт.сч [NUMBER] [PERSON] , ІНН [NUMBER] не оподатковується Без ПДВ». Так, як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачкою, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною. Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 2500000 грн. Ураховуючи викладене, суд вважає, що грошові кошти в розмірі 2500000 грн, які належали позивачу, не набуті відповідачкою без достатньої правової підстави, а відтак відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України. З огляду на викладене, у задоволені позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 2 ч.2 ст.141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з ч.ч.9, 10 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Таким чином, у зв`язку із повною відмовою у задоволенні позову, заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 28 серпня 2023 року, підлягають скасуванню, однак заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили рішенням суду.

Outcome: dismissed