Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-01 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності, в якому зазначив наступне. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 31 жовтня 2017 року між сторонами був зареєстрований шлюб. Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 10 лютого 2025 року по справі № 521/14255/24 шлюб між сторонами був розірваний. 09 жовтня 2018 року, в період шлюбу, відповідачем був укладений договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 3237 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] придбана сторонами в період шлюбу та, відповідно, є спільним сумісним майном подружжя, не дивлячись на те, що титуальним власником є відповідач. Презюмується, що частки в спільному сумісному майні є рівними, тобто кожній із сторін належить по 1/2 частині спірної квартири. Іншого спільного сумісного майна у подружжя не має. Позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири. Позивач просить суд поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ним право на частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання представник позивача не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак раніше надавав суду заяву про розгляд справи у його відсутності та відповідача, позовні вимоги відповідач визнала та не заперечувала проти задоволення позову. При цьому [PERSON] впевнена, що одночасно з визнанням права власності [PERSON] на частку зазначеної квартири в судовому рішенні також має бути визнаним її право власності на аналогічну частку зазначеної квартири, оскільки в іншому випадку [PERSON] буде позбавлена можливості зареєструвати належне їй право у відповідності до закону, що призведе до порушення її прав та законних інтересів. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 31 жовтня 2017 року між сторонами був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . (а.с.14) Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 10 лютого 2025 року по справі № 521/14255/24, шлюб між сторонами був розірваний. (а.с. 15-16) Встановлено та не заперечується сторонами, що 09 жовтня 2018 року, в період шлюбу, відповідачем був укладений договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 3237 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (а.с. 17-19) Таким чином, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] придбана сторонами в період шлюбу та, відповідно, є спільним сумісним майном подружжя, не дивлячись на те, що титуальним власником є відповідач. На підставі ст. 60 Сімейного кодексу України,(далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Згідно ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України, Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1, 2 ст. ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Пунктом 25 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя»\~№11\~від 21\~грудня 2007\~року роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71\~Сімейного кодексу\~України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 Цивільного кодексу України, за умови звернення подружжя (кожного з них) до суду з таким позовом (ст.11 Цивільного кодексу України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд також зазначає, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Також статтею 13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Так, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з усталеною судовою практикою застосування ст.ст.71,365 ЦК України\~суд визначає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив дій, передбачених ч.5\~ст.71 СК України. При цьому визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі є поділом майна подружжя у розумінні ч.1\~ст.71 СК України\~(постанова Верховного Суду від 04.10.2023 в справі №691/1240/18). Поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою (постанова Верховного Суду від 06.06.2024 в справі № 755/4429/22). Суд звертає увагу на те, що у разі заявлення вимоги про визнання права власності на майно у рівних частках у порядку поділу спільної сумісної власності, слід визнавати за кожним співвласником право власності на частку у праві спільної часткової власності на відповідний об`єкт (постанова Верховного Суду від 06.11.2024р. у справі №211/6412/20). Спірне нерухоме майно\~- квартира, яка була оформлена на відповідача, придбана сторонами у період, коли вони перебували у шлюбі, а тому вона є спільною сумісною власністю колишнього подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках шляхом визнання права власності за кожним з них. Підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч.3\~ст.70 СК України\~відсутні. Таким чином, суд прийшов до висновку, що вимоги позовної заяви [PERSON] , підлягають задоволенню. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved