Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-30 00:00:00

15 травня 2025 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , в якому позивач просить визнати, право власності на земельну ділянку площею 0.0517 га, кадастровий номер 4825710100:36:035:0016, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно, розташоване на цій земельній ділянці. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 25 січня 2006 року, укладеного між ним та [PERSON] він є власником домоволодіння з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0517 га, за кадастровим номером 4825710100:38:034:0022, яка на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 15 серпня 1995 року на підставі рішення виконкому Снігурівської міської ради від 02 серпня 1995 року № 254, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 2353, належить відповідачу. Посилаючись на ст. 120 ЗК України ст.328, 377 ЦК України (в редакції на момент укладення договору купівлі-продажу) позивач вважає, що до нього разом з будинком перейшло й право власності на земельну ділянку для його обслуговування, у зв`язку з чим просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,0517 га, кадастровий номер 4825710100:36:035:0016, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою [ADDRESS] , припинивши право власності за відповідачем. Крім цього, позивач зазначає, що відповідач, після продажу будинку переїхав жити до іншого населеного пункту, та його місце проживання невідоме. Сторони в судове засідання не з`явилися. Позивач подав до суду заяву, згідно якої просив справу слухати у його відсутність, позов підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, згідно п.4 ч. 8\~ст. 128 ЦПК України\~вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомив, відзив на позов до суду не поступав. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки позивач проти цього не заперечував. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснено без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що відповідно договору купівлі-продажу від 25 січня 2006 року, відповідач [PERSON] продав, а позивач [PERSON] купив житловий будинок з належними до нього надвірними господарськими будівлями, з житловою площею 36,5 кв.м, що розташований за адресою по [ADDRESS] , та сплатив за нього обговорену грошову суму. Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за позивачем в Снігурівському бюро технічної інвентаризації 24 лютого 2006 року та записано в реєстрову книгу за № 840. (а.с.12) Речове право на придбаний житловий будинок зареєстровано за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 березня 2025 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3115762648020, що підтверджується відповідним витягом № 420568292 сформованого 01 квітня 2025 року (а.с. 16). Позивач зареєстрований та проживає у вище вказаному житловому будинку з 23 серпня 2005 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 2025/000281047 від 09.01.2025 р. (а.с. 9). Одночано, як вбачається з Державного акту на право приватної власності на землю серії МК, виданого 24 червня 1993 року на підставі рішення виконкому міської ради від 08 червня 1993 року № 152, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 578, та Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0700315272025 сформованого 21 березня 2025 року, земельна ділянка площею 0,0517 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить відповідачу [PERSON] (а.с. 17-23). Відповідно до приписів ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на житловий будинок) передбачено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Стаття 120 Земельного кодексу України, яка діяла в лютому 2006 року, визначала перехід права на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розташовані на цій земельній ділянці. У разі переходу права власності на такий об`єкт нерухомості, до нового власника переходило право власності на земельну ділянку, на якій він розташований, або її частину, без зміни цільового призначення. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір присадибної ділянки (для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд), на отримання якої в селахіз земель державної або комунальної власності мають право громадяни України, складає не більше 0,25 гектара (п. «г» ч. 1 ст. 121 ЗК України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки допустимі напрями використання земельної ділянки відповідно до встановлених законом вимог щодо використання земель відповідної категорії та визначеного виду цільового призначення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) зазначено, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Дослідженими судом доказами підтверджено, що позивач у встановленому законом порядку набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Земельна ділянка під вказаним будинком раніше набула ознак об`єкта права власності, однак рахується за відповідачем на підставі державного акта, у зв`язку з чим позивач не може отримати правовстановлюючий документ на землю у позасудовому порядку. При цьому, те, що позивач не посвідчив перехід права на землю жодним чином не вплинуло на наявність в нього права власності на цей об`єкт, оскільки таке посвідчення є лише підтвердженням з боку держави права. Цільове призначення земельної ділянки не змінювалося. Таким чином, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з метою захисту прав позивача на безперешкодне обслуговування та користування належним йому на праві власності житловим будинком, враховуючи, що право приватної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] належить [PERSON] , який 25 січня 2006 року відчужив вказаний будинок [PERSON] , суд приходить до висновку, що [PERSON] , набувши в свою чергу право власності на об`єкт нерухомості на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 січня 2006 року набув також і право власності на земельну ділянку, на якій він розташований, а тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На прохання позивача суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Outcome: approved