Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-15 00:00:00

У квітні 2025 року виконувач обов`язків керівника Волочиської окружної прокуратури Хмельницької області, діючи в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Волочиської міської ради Хмельницької області звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Волочиськ-агро» (далі ТОВ «Волочиськ-агро»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Товариство з обмеженою відповідальністю «Юрінформ» (далі ТОВ «Юрінформ», [PERSON] , про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, витребування та зобов`язання повернути земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 6820983500:04:023:0037, яка розташована за межами населених пунктів Копачівської сільської ради Волочиського району Хмельницької області (на даний час Волочиська ОТГ Хмельницького району Хмельницької області). В обґрунтування позову вказав, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №008355 від 06.06.2007 [PERSON] на підставі розпорядження Волочиської районної державної адміністрації №91/2007-р від 13.02.2007 отримала у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 1 га, кадастровий номер 6820987400:04:002:0008, що розташована на території Соломнянської сільської ради Волочиського району Хмельницької області, та таким чином використала своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання. Крім того, розпорядженням Волочиської районної державної адміністрації №873/2008-р від 29.10.2008 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства по Копачівській сільській раді» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту с. Мислова Копачівської сільської ради Волочиського району Хмельницької області та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 6820983500:04:023:0037. На підставі зазначеного розпорядження 12.11.2008 видано державний акт серії ЯЖ №192247 на право власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку. [PERSON] при зверненні до Волочиської районної державної адміністрації із заявою про затвердження проекту землеустрою та передачу їй у власність земельної ділянки кадастровий номер 6820983500:04:023:0037 не повідомила, що раніше вже скористалася своїм правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки площею 1 га для ведення особистого селянського господарства, тому земельна ділянка загальною площею 2 га, кадастровий номер 6820983500:04:023:0037, що знаходиться за межами населених пунктів Копачівської сільської ради Волочиського району Хмельницької області, вибула із земель сільськогосподарського призначення державної власності внаслідок незаконного повторного використання [PERSON] права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання, чим завдано збитків інтересам держави в особі міської ради. В подальшому, на підставі договору дарування земельної ділянки від 27.04.2010, зареєстрованого за № 215 [PERSON] вказану земельну ділянку подарувала ТОВ «Юрінформ», яке, в свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.02.2023, зареєстрованого за № 191, продало вказану земельну ділянку [PERSON] . [PERSON] на підставі договору оренди земельної ділянки від 01.01.2024 передала вказану земельну ділянку в оренду ТОВ «Волочиськ-агро». Прокурор зазначає, що вищевказане розпорядження Волочиської районної державної адміністрації №873/2008-р від 29.10.2008 є незаконним, а земельна ділянка, яка передана цим розпорядженням [PERSON] , підлягає витребуванню у [PERSON] та ТОВ «Волочиськ-Агро» на користь громади. Просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6820983500:04:023:0037 від 01.01.2024, укладений між [PERSON] та ТОВ «Волочиськ-агро», витребувати у [PERSON] на користь Волочиської міської об`єднаної територіальної громади в особі Волочиської міської ради Хмельницької області земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 6820983500:04:023:0037, яка розташована за межами населених пунктів Копачівської сільської ради Волочиського району Хмельницької області (на даний час Волочиська ОТГ Хмельницького району Хмельницької області), зобов`язати ТОВ «Волочиськ-агро» повернути на користь Волочиської міської об`єднаної територіальної громади в особі Волочиської міської ради Хмельницької області вищевказану земельну ділянку, а також стягнути з відповідачів сплачений судовий збір за пред`явлення позовної заяви та заяви про забезпечення позову в сумі 10 598 грн. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] подав до суду заяву про застосування позовної давності та відзив на позовну заяву, в якому вказав, що [PERSON] є добросовісним набувачем земельної ділянки, оскільки вона не знала та не могла знати про порушення норм чинного законодавства при здійсненні приватизації земельної ділянки, які можливо мали місце у 2008 році, так як спірна земельна ділянка була придбана лише 28.02.2023, тобто через 15 років від вказаних подій, із [PERSON] . [PERSON] ніколи не була знайома, а тому не могла знати про повторне використання права на приватизацію земельної ділянки. На день набуття у власність у лютому 2023 року спірна земельна ділянка не перебувала під арештом, чи забороною, а також відносне неї не велись судові спори чи будь - які інші спори. Також зазначив, що державна реєстрація земельної ділянки шляхом внесення реєстраційного запису у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, відбулася 12.11.2008, тому присічний десятирічний строк, передбачений ч.3 ст.388 ЦК України, на даний час сплив, що також є підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог. У задоволенні позову просив відмовити. Від відповідача ТОВ «Волочиськ-агро» надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заявив про застосування позовної давності та зазначив, що виконувачем обов`язків керівника Волочиської окружної прокуратури по даній справі пропущено не лише строк позовної давності, але й присічний десятирічний строк, визначений ч.3 ст. 388 ЦК України, що слугує підставою для відмови в задоволенні позовних вимог до [PERSON] . Крім того, вказав, що спір у справі в частині вимог до ТОВ «Волочиськ-агро» за своїм суб`єктним складом підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, тому провадження в цій частині просив закрити. Прокурор подав до суду відповідь на відзиви відповідачів, в якій вказав, що строк позовної давності не є пропущеним, посилаючись на те, що про факт порушення інтересів держави в даній справі прокурору стало відомо лише після надходження листа (інформації) архівного відділу Хмельницької районної державної адміністрації №04-07/2025/2 від 10.02.2025, отриманого на запити прокуратури. Можливі порушення, з приводу яких прокуратура звернулася з запитом, виявлені в результаті опрацювання відомостей з інтернет-ресурсу «https:kadastr.live/» та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Прокурор зазначає, що земельна ділянка вибула із володіння власника держави незаконно, оскільки відсутня воля держави щодо незаконного розпорядження земельною ділянкою. Крім того, прокурор вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати в цивільному судочинстві, оскільки в даній справі сторонами орендних відносин є юридична особа та фізична особа [PERSON] , яка не має статусу суб`єкта підприємницької діяльності. Просив позов задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому посилався на невідповідність відповіді на відзив нормам ЦПК України, пропуск позовної давності та відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Відповідач ТОВ «Волочиськ-агро» подав до суду заперечення на відповідь на відзив, вказав, що виконувачем обов`язків керівника Волочиської окружної прокуратури по даній справі пропущено строк позовної давності, а також просив закрити провадження в частині позовних вимог до ТОВ «Волочиськ-Агро», посилаючись на те, що спір про витребування нерухомого майна у юридичної особи на користь держави за своїм суб`єктним складом підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзиви. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив. Представник відповідача ТОВ «Волочиськ-агро» Федючок В.М. у судовому засіданні доводи, викладені у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив підтримав, вказав на сплив позовної давності та просив закрити провадження в частині позовних вимог до ТОВ «Волочиськ-агро». Представник Волочиської міської ради Хмельницької області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Третя особа [PERSON] та представник третьої особи ТОВ «Юрінформ» у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, заслухавши пояснення прокурора, представників відповідачів, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги до [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У\~ст. 14 Конституції України\~передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Ч. 4 ст. 116 ЗК України встановлено, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання. Відповідно до п.\~б\~ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. Виникнення права власності за процедурою повторної приватизації земельних ділянок одного і того ж виду використання не передбачене, оскільки земельне законодавство визначає право на безоплатне отримання земельної ділянки лише один раз за кожним із видів та у межах норм, передбачених\~статтею 121 ЗК України. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц. Судом встановлено, що на підставі розпорядження Волочиської районної державної адміністрації №91/2007-р від 13.02.2007 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що засвідчують право на земельні ділянки та видачі державних актів на право власності на земельні ділянки працівникам соціальної сфери по Соломнянській сільській раді с. Гречана» [PERSON] отримала у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,9999 га з кадастровим номером 6820987400:04:002:0008, що розташована на території Соломнянської сільської ради Волочиського району Хмельницької області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №008355 від 06.06.2007 (а.с.15-17). Крім того, розпорядженням Волочиської районної державної адміністрації №873/2008-р від 29.10.2008 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства по Копачівській сільській раді» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту с. Мислова Копачівської сільської ради Волочиського району Хмельницької області та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 6820983500:04:023:0037. На підставі зазначеного розпорядження 12.11.2008 видано державний акт серії ЯЖ №192247 на право власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010875000062 (а.с.12-14). 27.04.2010 [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 27.04.2010, зареєстрованого за №215, подарувала вказану земельну ділянку Товариству з обмеженою відповідальністю «Юрінформ» (а.с.18). Пізніше, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.02.2023, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Паршенко М.В. та зареєстрованого за № 191, ТОВ «Юрінформ» вищевказану земельну ділянку продало [PERSON] (а.с.19-20). Відповідно до п.1.2., 1.3. вказаного договору документами, що підтверджують право власності Продавця на земельну ділянку є державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №192247, виданий Волочиською районною держаною адміністрацією 12.11.2008 згідно розпорядження Волочиської районної держаної адміністрації від 29.10.2008 №873/2008 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №010875000062, та договір дарування земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Красилівської державної нотаріальної контори Хмельницької області Возною В.Б. 27.04.2010 за реєстровим № 215. Продавець стверджує, що на момент укладення цього договору вказана вище земельна ділянка не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, щодо неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами. Треті особи не мають прав на земельну ділянку. За змістом п.9.9. договору від 28.02.2023 приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Паршенко М.В. перевірено відсутність арештів і заборон відчуження нерухомого майна за даними відповідних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України. Відсутність обтяження нерухомого майна іпотекою перевірено за даними Державного реєстру іпотек. Відсутність податкової застави перевірено за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Сторони повідомляють, що до них не застосовуються обмежувальні заходи (санкції), передбачені статтею 4 Закону України «Про санкції», що підтверджується чинним на момент укладання цього договору відповідним Рішенням Ради національної безпеки і оборони України. Відсутність сервітутів, обтяжень, обмежень у використанні земельної ділянки (крім зазначеного у п. 1.1) перевірено за витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданим відділом Держгеокадастру від 27.02.2023 року № НВ-6800186222023. Цього ж дня право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №49392965. В подальшому, на підставі договору оренди земельної ділянки №37 від 01.01.2024 [PERSON] вказану земельну ділянку передала в оренду ТОВ «Волочиськ-агро» (а.с.21-22). Отже, наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що земельна ділянка загальною площею 2 га, кадастровий номер 6820983500:04:023:0037, яка знаходиться за межами населених пунктів Копачівської сільської ради Волочиського району Хмельницької області, вибула із земель сільськогосподарського призначення державної власності внаслідок незаконного повторного використання [PERSON] права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання, що суперечить приписам ч.4 ст. 116 ЗК України. Вищевказане свідчить, що спірна земельна ділянка незаконно вибула з державної власності поза волею власника. Ст. 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц). Останнім набувачем спірної земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу від 28.02.2023 є [PERSON] . Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ч. 2\~ст. 328 ЦК України). Набувач визнається добросовісним, якщо під час вчинення правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. Згідно з ч.1\~ст. 388 ЦК України\~якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За приписами ч.5\~ст. 12 ЦК України\~добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Таким чином, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Відповідно до\~ст. 330 ЦК України\~якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~ст. 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до\~ст. 3 ЦК України\~принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, зокрема, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. Добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом ч.3 \~ст. 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті\~ЦК України\~зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, зокрема передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Alentseva v. russia» від 17.11.2016 Судом зазначено, що конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо («Volovik v. Ukraine», № 15123/03, § 45, рішення ЄСПЛ від 06.12.2007). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Brumarescu v. Romania», № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ, від 28.10.1999). Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 02.11.2004 у справі «Tregubenko v. Ukraine»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах. У рішенні від 20.10.2011 у справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №488/2807/17 зазначено, що, вирішуючи питання про витребування земельної ділянки, суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності, насамперед, володільця цього майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків. Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права. Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20). Вирішуючи питання про добросовісність дій відповідачки [PERSON] , суд вважає, що прокурор не довів її винної, протиправної поведінки як набувача земельної ділянки, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження недобросовісності у діях відповідачки на час набуття нею у власність спірної земельної ділянки. Таким чином, факт набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку на підставі відплатного договору та недоведеність прокурором обізнаності останньої про будь-які обмеження продавця щодо відчуження спірної земельної ділянки свідчить про відсутність підстав вважати її дії недобросовісними. Окрім того, суд зауважує, що 09.04.2025 набрав чинності\~Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-ІХ від 12.03.2025, згідно з яким\~ст. 390 ЦК України\~доповнено ч. 5 наступного змісту: «Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених\~Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви». Ч. 4\~ст. 177 ЦПК України\~доповнено абзацом 2 такого змісту: «У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви». Ст. 265 ЦПК України\~доповнено частиною 14 такого змісту: «У разі відмови у задоволенні позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду суд вирішує питання про повернення позивачу внесених ним на депозитний рахунок суду грошових коштів як компенсації вартості майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, а у разі задоволення позову - про перерахування грошових коштів на користь добросовісного набувача». Слід зазначити, що у\~ відповідності до ч.5 ст.\~390\~ЦК України суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади,органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Тлумачення вказаної статті свідчить про імперативність її норм та зокрема, встановлює обов`язок органу місцевого самоврядування або прокурора вносити вартість нерухомого майна на депозитний рахунок суду, що є передумовою для подальшого розгляду справи з метою забезпечення можливості дотримання і виконання вимог закону на момент ухвалення рішення у справі, незалежно від результату розгляду справи. Відповідно до \~ст. 58 Конституції України\~ закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ч. 4\~ст. 3 ЦПК України\~передбачено, що закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Конституційний Суд України у Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 зазначив, що положення ч.1\~ст. 58 Конституції України\~про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Крім того, Конституційний Суд України вважає, що за змістом ч.1\~ст. 58 Конституції України\~новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (рішення КСУ від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019). Правовідносини щодо розгляду в суді поданого виконувачем обов`язків керівника Волочиської окружної прокуратури Хмельницької області в інтересах держави в особі Волочиської міської ради Хмельницької області позову виникли до набрання чинності положеннями\~Закону № 4292-ІХ від 12.03.2025, однак вони продовжують існувати і після його ухвалення, тому повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. При цьому, вимога про необхідність додавання до позову документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, не є встановленням нового обов`язку для учасника судового процесу, а є однією з процесуальних вимог до позовної заяви органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову. Обов`язковість врахування положень\~Закону України від 12.03.2025 № 4292-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача»\~також відображено у постановах ВС, зокрема у постановах від 30.04.2025 у справі № 686/14711/21, 07.05.2025 у справі № 128/680/21, від 21.05.2025 у справі № 678/1280/21. У матеріалах справи відсутні докази внесення на депозитний рахунок Волочиського районного суду Хмельницької області грошових коштів у розмірі вартості земельної ділянки з кадастровим номером 6820983500:04:023:0037. Враховуючи вищевикладені обставини справи в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про витребування у [PERSON] на користь Волочиської міської об`єднаної територіальної громади в особі Волочиської міської ради Хмельницької області земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер 6820983500:04:023:0037. Відповідно до ч.1\~ст.\~188\~ЦПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Позовна вимога про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6820983500:04:023:0037 від 01.01.2024, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Волочиськ-агро», є похідною від вимоги про витребування у [PERSON] спірної земельної ділянки, яка є предметом оренди, тому задоволенню також не підлягає. Щодо позовних вимог виконувача обов`язків керівника Волочиської окружної прокуратури Хмельницької області до ТОВ «Волочиськ-агро» суд зазначає наступне. У ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч.1 ст. 19 ЦПК України). Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України). Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (п. 6 ч.1 ст. 20 ГПК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.05.2025 у справі № 199/9897/22 зазначено, що: «спір у справі, що переглядається, в частині позовних вимог, заявлених прокурором в інтересах органу місцевого самоврядування до ДП «Ілліч-Агро Донбас», є земельним спором між територіальною громадою та юридичною особою, а тому, виходячи із суб`єктного складу сторін, належить до господарської юрисдикції, що виключає її розгляд у зазначеній частині в порядку цивільного судочинства». П. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України встановлено, що однією з підстав закриття провадження у справі є те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. У даній справі спір в частині позовних вимог, заявлених виконувачем обов`язків керівника Волочиської окружної прокуратури Хмельницької області в інтересах держави в особі Волочиської міської ради Хмельницької області до ТОВ «Волочиськ-агро» є земельним спором між двома юридичними особами, тому за суб`єктним критерієм підлягає розгляду в порядку господарської юрисдикції. З огляду на викладене, провадження у справі в цій частині слід закрити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed