Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, у якому просить змінити визначене рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2023 року місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а саме визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за місцем його проживання. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2023 року у справі № 369/6838/21 визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Однак, ураховуючи інтереси дитини та у зв`язку із зміною фактичних обставин справи та фактичного проживання дитини разом з батьком з початку 2024 року, позивач вважає наявними обставини для визначення місця проживання дитини разом з ним за місцем його проживання. Позивач вказує, що з січня 2024 року спільна дочка сторін фактично стала проживати разом з ним за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації місця проживання. Він повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається вихованням, розвитком та слідкує за станом її здоров`я. Дитина фактично перебуває на повному його утриманні. Влітку позивач забезпечив реалізацію бажання дочки відвідати табір «Юний рятувальник» на базі ДСНС України у період з 05.08.2024 по 12.08.2024 року. Відповідач наразі не чинить перешкод у такому, а позивач не має наміру чинити перешкоди спілкуванню матері з дитиною. [PERSON] стверджує, що усвідомлює свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, ним створені усі належні та необхідні соціально-побутові умови проживання для дитини та її розвитку і виховання. Він має змогу забезпечити дитину усім необхідним, має нормований робочий день, з 30.11.2023 року виконує обов`язки директора ДП «АГРОСПЕЦСЕРВІС», має у власності нерухоме майно (квартири), автомобіль, стабільний дохід, що дозволяє забезпечити дитину усім необхідним, надати їй можливість належно розвиватися. Натомість, матір дитини не приділяє їй належну увагу, негативно реагує на прохання дитини допомогти з уроками та змушувала сидіти до першої години ночі для їх виконання. Мати проявляє злість до дитини, ображає та вчиняє фізичне покарання, принижує та висловлюється нецензурною лайкою в бік батька. Дитина важко переживала таке відношення та вимушена була або сама усе вирішувати, або частково зверталася до батька з питаннями та проханнями. Разом з позовною заявою [PERSON] подав клопотання про заслухання в судовому засіданні думки дитини [PERSON] , [INFO] , в частині розгляду позовних вимог щодо зміни визначення місця її проживання, та заяву про допит у якості свідків [PERSON] та [PERSON] , вказуючи на підтвердження показами цих осіб обставин, зазначених позивачем у позовній заяві. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання у справі. Витребувано у Служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області висновок щодо доцільності зміни місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , визначивши її місце проживання з батьком за місцем його проживання. 08 січня 2025 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача - адвоката Шипіцина О.В., у якому стороною відповідача заперечено щодо задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог, оскільки мати дитини не чинить перешкод у спілкуванні батька з дочкою. Натомість, батько дитини систематично здійснював домашнє (психологічне та економічне) насильство по відношенню до [PERSON] . Відповідач вказує, що зацікавленість батька успіхами дочки та його бажання піклуватися про дитину виникло у позивача у кінці грудня 2023 року, після його намагань протиправно, без дозволу [PERSON] , потрапити до квартири та направлення до суду протоколу відносно [PERSON] щодо вчинення домашнього насильства. Протягом 2024 року [PERSON] , користуючись почуттями дочки до нього, став вмовляти дитину переїхати проживати до нього. Дозволяє їй усе те, що забороняє мати. Усі цінності, що прививалися матір`ю дитині знецінюються батьком, метою якого є лише отримання грошових коштів за 1/2 частину квартири. Відповідач зазначає, що у провадженні суду перебуває цивільна справа за поданим нею позовом про зміну способу стягнення аліментів. А у липні 2024 року [PERSON] подав до суду позов про зміну місця проживання дитини, метою якого є встановлення факту проживання дитини з батьком, а не безпосередньо зміна місця проживання дитини. [PERSON] зазначила, що на теперішній час малолітня дитина [PERSON] проживає разом з нею та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира є власністю позивача та відповідача. Відповідач належним чином виконує свій обов`язок щодо утримання, виховання, піклування та розвитку дочки. [PERSON] відвідує шкоду, додаткові заняття з англійської мови та гандболу. Вони разом ходять до театру, на концерти тощо. Відповідач вказує, що як ФОП вона має стабільний дохід, самостійно утримує дитину, сплачує витрати за її відпочинок, догляд та виховання. Додані позивачем до позовної заяви докази на підтвердження викладених у позові обставин справи вважає неналежними та недопустимими. Відповідач також просить залучити до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Службу у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, витребувати від Святошинського районного суду м. Києва матеріалів цивільних справ № 759/22938/23, № 759/17245/24, № 759/22697/24. Зокрема, вказує на понесення нею витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн., які просить стягнути на свою користь із відповідача, відмовивши у задоволенні позову. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року, внесеною до протоколу судового засідання, частково задоволено клопотання позивача про виклик та допит свідків, викликано для надання показів у судове засідання свідка [PERSON] . Відмовлено у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації. Повернуто представнику відповідача клопотання про витребування матеріалів цивільних справ № 759/22938/23, № 759/17245/24, № 759/22697/24. 10 березня 2025 року на адресу суду від Служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області надійшов висновок про недоцільність зміни місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , затверджений рішенням виконавчого комітету Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 06.09.2025 року № 57 для долучення до матеріалів справи № 759/21593/24. 28 березня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача - адвоката Ярмоленко В.Г. надійшло клопотання про витребування від Державної податкової служби України відомостей про доходи [PERSON] та клопотання про долучення до матеріалів справи адвокатського запиту №26-03/25 від 26.03.2025 року та відповіді на адвокатський запит Пенсійного Фонду України №2800-060202-8/20535 від 27.03.2025 року. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 31 березня 2025 року витребувано у Державної податкової служби України відомості про доходи [PERSON] у період з 01.01.2023 року по теперішній час. 15 квітня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача - адвоката Ярмоленко В.Г. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи інформації з Єдиного реєстру боржників відносно [PERSON] , Інформацію з ДРПП на нерухоме майно. 21 квітня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача - адвоката Шипіцина О.В. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи у якості доказу довідку - виписку з карткового рахунку відповідача та документи виконавчого провадження [NUMBER]. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 21 квітня 2025 року задоволено клопотання позивача про заслуховування думки дитини у справі. Постановлено опитати в судовому засіданні малолітню дитину [PERSON] , опитування якої провести в присутності уповноваженої особи Служби у справах дітей Білгородської сільської ради Бучанського району Київської області. Зобов`язано Службу у справах дітей Білгородської сільської ради Бучанського району Київської області забезпечити явку уповноваженої особи в судове засідання. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 21 квітня 2025 року, внесеною до протоколу судового засідання, відмовлено представникам позивача та відповідача у задоволенні клопотань про долучення до матеріалів справи доказів від 15.04.2025 року та від 21.04.2025 року. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21 квітня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. На виконання ухвали суду від 31.03.2025 року Державна податкова служба України надала відомості з Державного реєстру про джерела та суми доходів, отримуваних від податкових агентів [PERSON] за період з І кварталу 2023 року по лютий 2025 року. У судовому засіданні 28.05.2025 року було заслухано [PERSON] , яка надала суду пояснення, у яких зазначила, що більшу частину часу проживає з батьком у його квартирі, окремої кімнати у квартирі тата у неї не має. Періодично залишається з мамою, у її квартирі вона має окрему кімнату. Її речі знаходяться порівно як у квартирі батька, так і у квартирі матері. Навчається добре, оцінки нижче 9 не має, речі до школи купують обоє батьків. Але тато купує кращі речі ніж мама, оскільки вона їх майже завжди купує у магазині секонхенд. Ходить до школи №253 Святошинського району м. Києва, куди її водить мама, коли вона залишається з нею. Вказала, що тато проживає далеко від школи, він возить її до школи, скільки часу займає дорога сказати не може, але це далеко від школи. На питання суду [PERSON] відповіла, що стосунки з мамою раніше були кращі, з семирічного віку погіршилися, мама цікавиться фактично тільки навчанням, заохочує у випадку отримання гарних оцінок, якщо оцінки занижені, то обмежує у якихось бажаннях. Мама не цікавиться на скільки часу вона їде до тата та не запитує коли повернеться. Підтвердила наявність між батьками конфлікту щодо ситуації, яка була під дверима квартири, у якій вони проживають разом з мамою, але достеменно повідомити фактичні обставини того дня не змогла. Також [PERSON] на питання суду повідомила, що з татом у неї кращі стосунки, тато більш її обіймає, з ним у неї стосунки більш довірливі, він більш лояльний та не наполягає на навчанні на високі оцінки, завжди ставиться до неї добре, конфліктів з ним вона не мала та не має. Він цікавиться її життям, дає поради, вона їздила у табір. Мама не забороняє бачитися із татом, забороняла лише коли почалася війна. Батько не наговорює на матір, їй би хотілося щоб батьки спілкувалися, щоб проводити разом дозвілля. Повідомила, що до школи зручніше їхати від мами. [PERSON] вказала, що раніше хотіла проживати з мамою, але наразі бажає проживати з батьком, їй там краще. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що проживає за адресою: [ADDRESS] . З відповідачем не знайомий, позивача часто бачить з дочкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , десь протягом шести років. Дитина часто гуляє з собакою, або їздить на велосипеді, усміхнена, доглянута,товаришує з його сином. Під час спілкування дитина повідомляла, що мама усе забороняє, а тато - дозволяє. Причина чому дитина проживає з батьком йому невідома, він не допитувався, тому ще це справа кожної сім`ї. У ході розгляду справи позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] підтримали подану позовну заяву, просять її задовольнити. Вказували на те, що з січня 2024 року дитина поступово почала проживати разом з батьком, який створив їй усі належні для цього умови. З лютого 2024 року дитина фактично постійно почала проживати з батьком, окрім тих днів, коли залишалася з мамою. Повідомив, що умови життя згодом покращаться, позивач має намір придбати приватний будинок. З цього часу [PERSON] повністю утримує дитину, виховує, забезпечує її дозвілля, розвиток, слідкує за станом здоров`я. У навчанні їй допомагає її старший брат, інколи вона звертається за допомогою до батька, але фактично робить уроки самостійно. Між батьком та дитиною дуже довірчі та міцні стосунки. Натомість мама негативно впливає на дитину, звинувачує її у конфліктах з батьком, наполягає на вивченні уроків до першої години ночі, що підтверджується висновком психолога, наданим позивачем при зверненні до суду, який сторона позивача просить врахувати при ухваленні рішення. Відповідач [PERSON] та представник відповідача Шипіцин О.В. заперечували проти задоволення позову, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність. Відповідач вказала, що дитина на даний час проживає з матір`ю, з батьком дитина періодично проживає у вихідні дні. Позивач ініціював подання цього позову через наявність спору між сторонами щодо збільшення розміру стягуваних з нього аліментів, зобов`язання по сплаті яких він не хоче виконувати, змінивши місце проживання дитини з ним. Неодноразово звертався до неї з вимогою щодо надання дозволу на зміну навчального закладу дитини на той, який знаходиться поряд з його місцем проживання. Позивач умисно маніпулює почуттями дитини, придбав собаку, від якої дитина у захваті, знаючи при цьому, що у відповідача алергія на тварин та вона не може дозволити дитині тримати собаку вдома. Пояснила, що дитині краще проживати з матір`ю, вона не чинить батькові перешкод у спілкуванні з дитиною. Проте, заперечує проти визначення місця проживання дитини з батьком. Третя особа Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області подала заяву про розгляд справи без участі її представника, просить вирішити питання у відповідності до вимог чинного законодавства, з урахуванням висновку, наданого органом опіки та піклування, про недоцільність зміни місця проживання дитини з батьком. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що у період з 29.12.2012 року по 14.03.2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від якого в них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02.04.2019 року у справі №761/1312/9 з [PERSON] стягуються на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , аліменти на утримання 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) платника аліментів щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.03.2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28.11.2023 року, у справі №369/6838/21 визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись до суду із даним позовом батько дитини [PERSON] вказує на те, що дочка [PERSON] з січня 2024 року фактично проживає разом з ним за адресою: [ADDRESS] , власником якої він є, перебуває на його утриманні, він піклується про неї, забезпечує її усім необхідним, виховує, слідкує за станом здоров`я, приділяє велику увагу її розвитку. З лютого 2024 року дочка виявила бажання постійно проживати з батьком. Мати дитини не чинить перешкод дочці у зустрічах із батьком, проживати їй у батька не забороняє. Дитина [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 22.01.2024 року по теперішній час, що підтверджується інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи від 24.01.2024 року № 106016083. Відповідно до довідки від 26.06.2024 року №157, виданої директором середньої загальноосвітньої школи №253 Святошинського району м. Києва, [PERSON] , [INFO] , дійсно навчається у 5-А класі середньої загальноосвітньої школи №253 Святошинського району м. Києва. Згідно з характеристикою від 20.06.2024 року №156 середньої загальноосвітньої школи № 253 Святошинського району м. Києва, [PERSON] , [INFO] , програму навчання засвоює на достатньому рівні, має здібності до вивчення предметів природничо-математичного циклу, дитина здібна, проте навчається не в силу своїх можливостей. Життєрадісна, не жадібна. Прагне бути лідером, проте може бути нестриманою і створювати конфліктні ситуації в колективі учнів. Справляє враження компанійської, товариської дівчинки, позитивно сприймає оточуючих, легко підтримує бесіду, їй властиві вияв позитивних емоцій. Дитина забезпечена всім необхідним для навчання. Доглянута, має охайний вигляд. Вихованням [PERSON] займаються мати [PERSON] , яка систематично цікавиться успіхами дочки, відвідує збори батьків, бере активну участь у житті класу, та батько [PERSON] , який останнім часом інколи приводить дитину до школи, цікавиться її досягненнями. У довідці директора Святопетрівського академічного ліцею від 14.08.2024 року вказано, що [PERSON] , [INFO] , дійсно буде зарахована до Святопетрівського академічного ліцею Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області в 5-Б клас за наявності документів. Відповідно до довідки Білогородсько сільської ради Бучанського району Київської області від 17.06.2024 року №04-19/1417 [PERSON] разом з дочкою [PERSON] дійсно фактично проживає за адресою: [ADDRESS] без реєстрації місця проживання. Згідно з актом обстеження умов проживання від 08.07.2024 року №159, складеного Службою у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, за адресою: [ADDRESS] у дитини є окреме місце для сну, стіл для виконання уроків, шафа для зберігання одягу. Зі слів [PERSON] в квартирі проживає він та його дочка [PERSON] . Мати дитини проживає у м. Києві. Відповідно до висновку особистої прихильності малолітньої дитини до кожного з батьків, інтересів дитини та отримання думки бажання дитини спілкуватися з батьками від 11.07.2024 року № 353 Комунального закладу «Центр надання соціальних послуг» Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, у ході бесіди з [PERSON] встановлено, що дівчинка хоче на постійній основі проживати з батьком, з матір`ю спілкуватися не відмовляється, але і сильного бажання не має через значні конфлікти та неуважність до дівчинки. З лютого 2024 року дитина виявила бажання повністю переїхати до батька. Батько дотримується демократичного чи навіть ліберального стилю виховання. Мати дитини запрошення зустрітися з психологом проігнорувала. Тому стосунки в родині були розглянуті зі слів батька та дитини. Згідно з наказом №6 від 30.11.2023 року [PERSON] з 30.11.2023 року приступив до в.о. директора ДП «Агроспецсервіс». Позивач отримує дохід, який за період з жовтня 2023 року по травень 2024 року у сукупному розмірі складає 108 200,00 грн., сума до виплат 60 051,00 грн. (довідка ДП «Агроспецсервіс» від 19.06.2024 року №19/06-24). За характеристикою старости Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 17.06.2024 року №02-28/35 [PERSON] дійсно проживає, але не зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За роки проживання проявив себе виключно з позитивного боку. За вказаний період скарг від сусідів не було, проживає разом із дочкою [PERSON] , 2013 року народження. [PERSON] зарекомендував себе як людина, що має високу громадянську свідомість, з перших днів російської агресії став одним із учасників територіальної оборони. У листі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 26.06.2024 року №61951-1-261 вказано про відсутність у [PERSON] заборгованості по сплаті аліментів [PERSON] у виконавчому провадженні №60034985 з примусового виконання виконавчого листа №761/1312/9, виданого 276.07.2019 року Шевченківським районним судом м. Києва. [PERSON] є фізичною особою-підприємцем. Відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та є власником 1/2 частки вказаної квартири. Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податку про джерела та суми нарахованого та виплаченого доходу, нарахованого (перерахованого) податку за період з січня 2023 року по лютий 2025 року [PERSON] мала дохід у розмірі 203,45 грн. Відповідно до акту про фактичне місце проживання від 08.10.2024 року [PERSON] та її дочка [PERSON] проживають разом за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою ОСББ «Петрицького 21-а» від 09.10.2024 року №15/24 [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом з дочкою [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Висновку про недоцільність зміни місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 06.03.2025 року № 57, орган опіки та піклування вважає недоцільним змінювати місце проживання малолітньої дитини [PERSON] . У висновку вказано, що [PERSON] не надав переконливих доказів, що проживання дочки з батьком буде найкраще відповідати інтересам дитини. При визначенні місця проживання дитини враховано, що вона тривалий час проживає з матір`ю, яка здійснює за дитиною належний догляд, турбується про дочку, забезпечує її розвиток і виховання, дитина вже має своє оточення, забезпечена усім необхідним та має належні умови проживання. Як на підставу для зміни місця проживання малолітньої дитини з батьком, [PERSON] вказує, що неналежне виконання матір`ю дитини свого обов`язку щодо її утримання, виховання, забезпечення, розвитку та бажання дитини проживати разом з батьком. Вказуючи на те, що з січня 2024 року дитина сторін фактично проживає з батьком у належній йому на праві власності квартирі без реєстрації місця проживання в ній, [PERSON] у позові зазначає, що матір дитини не чинить перешкод дочці у зустрічах із батьком та проживанні дитини у батька. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Тлумачення як статті 7 СК України загалом, так і частини дев`ятої статті 7 СК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін (частина перша статті 18 СК України). Способами захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є зміна правовідношення (пункт 7 частини другої статті 18 СК України). Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що способом захисту може бути пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, яке визначене рішенням суду. Тобто, зокрема, в разі зміни обставин, пов`язаних із віком дитини, або коли вже є рішення суду про визначення місця проживання дитини, яке не виконане як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернутися з позовом про зміну місця проживання дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 148/1555/17, зазначено, що «рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 333/1013/17 вказано, що «при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Суд зобов`язаний надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Так, судом першої інстанції на виконання вищенаведених положень, було заслухано думку дитини, яка зазначала, що вона любить батька, бажає проживати лише з ним та з бабусею. Пояснила, що матір вона боїться, бо та її била, не приділяла їй уваги. Таким чином, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно дійшли до висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання малолітньої разом з батьком, надавши першочергове значення інтересам дитини». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року в справі № 350/1696/19 (провадження № 61-19589св20) зазначено, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку … Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 607/425/16-ц (провадження № 61-8772св19) зазначив, що у разі зміни обставин, пов`язаних з віком дитини, за наявності спору між батьками як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернення до суду із позовом про зміну місця проживання дитини й тому разі, коли вже є рішення суду про визначення місця проживання дитини та її відібрання, які не виконані. Найкращі інтереси дитини повинні мати першочергове значення. Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя … Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. При цьому під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб». Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. Отже, у справах про визнання місця проживання дитини, її думку слід ураховувати, якщо дитина досягла такого віку й рівня розвитку, що може її висловити. З досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Проте, не може бути передбачено шаблонного підходу до розгляду справи за участю дітей: у кожному конкретному випадку суд має підходити розумно та брати до уваги особливості розвитку кожної дитини. Судом заслухано думку малолітньої [PERSON] , [INFO] , яка виявила бажання проживати з батьком, вказуючи на його лояльне відношення до навчання дитини, менші заборони та обмеження, більше дозволу щодо її бажань, придбання кращих речей та відсутність посиленого контролю, який є з боку матері. Разом з тим, судом встановлено, що у квартирі, де дитина проживає з матір`ю, у неї є окрема кімната, а у квартирі, де дитина проживає з батьком - окрема кімната відсутня, бо квартира однокімнатна. Речі дитини знаходяться як у квартирі матері, так і у квартирі батька. Вона періодично, без обмежень, проживає і з мамою, і з татом. Жоден з батьків не чинить перешкод однин одному щодо спілкування з дитиною, на час її проживання у одного з них. Суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував позитивні зобов`язання держави щодо забезпечення вказаних інтересів в аспекті дотримання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вказував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови. По-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. По-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним («Neulinger and Shuruk v. Switzerland» від 8 січня 2009 року, заява № 41615/07, «Mamchur v. Ukraine» від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09). З урахуванням наведеного, при вирішенні даного спору щодо місця проживання дитини суд виходить лише з «найкращих інтересів дитини». При цьому суд враховує і те, що у висновку про недоцільність зміни місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 06.03.2025 року № 57, орган опіки та піклування вважає недоцільним змінювати місце проживання малолітньої дитини [PERSON] . Судом встановлено, що мати дитини не чинить перешкод батьку дитини у зустрічах із дочкою, не забороняє проживати з батьком, дитина має стале життя, відвідує школу, яка поряд з будинком. Зміна такого способу життя не буде якнайкраще відповідати інтересам дитини. Крім того, суд враховує і те, що відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства в України є обов`язковість судового рішення. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року). Частиною 1 ст. 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Виконання судового рішення, відповідно до змісту Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, ч.ч. 1, 2 ст. 55, ст. 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(ІІ)/2019). Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність. Посилаючись на вказані вище вимоги закону, рішення ЄСПЛ та Конституційного Суду України, Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 725/3024/17 (провадження № 61-37923св18) предметом якої було, зокрема, визначення місця проживання дитини, дійшов висновку, що невиконання одним із батьків попереднього рішення суду, яке набрало законної сили, про визначення місця проживання дитини та протиправне утримання такої дитини у себе, суперечить властивостям судового рішення, яке набрало законної сили. Верховний суд дійшов висновку, що підставами для звернення із новим позовом про визначення (зміну) місця проживання дитини не можуть бути обставини, які виникли внаслідок неправомірної поведінки одного з батьків, що полягає у невиконанні рішення суду. При цьому звернення із новим позовом не може бути підставою для уникнення від виконання іншого остаточного рішення суду, яким визначено місце проживання дитини. Суд при прийнятті рішення зауважує, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.03.2023 року, яке набрало законної сили, про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, виконувалось [PERSON] . Дитина, якій на даний час виповнилось 12 років, тривалий час проживає з матір`ю, тобто практично більшу половину свого життя. За такий тривалий для дитини такого віку період у дитини склався певний уклад життя, сформовані звички та оточення, встановлені психоемоційні зв`язки, а також у дитини сформовано середовище, в якому вона відчуває себе комфортно, безпечно та спокійно. А тому на даний час зміна місця проживання та передання дитини на проживання батьку після настільки тривалого часу проживання разом з матір`ю зруйнує увесь звичний світ дитини, що є неприпустимим і категорично не відповідає інтересам дитини, а також суперечить її особистій думці та бажанню. У даному випадку визначення місця проживання дитини з батьком суд розцінює як спробу встановити позивачем факт проживання дитини разом з ним, хоча протилежне встановлено рішенням суду, яким визначено місце проживання дитини з матір`ю. Таким чином, судом встановлено, що проживання дочки з матір`ю на даний час відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи. Сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання повинні відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені правові висновки про дотримання принципу справедливості виклав Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004. Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц). Одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з статтею 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 49, 265 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Згідно з частиною першою статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. По справі встановлено, що фактично спір щодо зміни місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживає, перешкод у чому мати дитини не чинила. Суд, враховує наведені положення міжнародного права та національного законодавства України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши інтереси дитини, її психологічний стан та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між її інтересами, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, відсутність виняткових обставин, які б вказували на неможливість подальшого проживання дитини разом із матір`ю, вважає відсутніми беззаперечні підстави для зміни місця проживання дитини. За встановлених обставин, у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом про зміну місця проживання дитини, яка фактично проживає з матір`ю та батьком, між батьками дитини виник спір саме щодо її місця проживання, оскільки мати дитини не забороняла проживати у батька, не чинила перешкод у цьому. Також, суд зауважує, що відмова у задоволенні позовних вимог про зміну місця проживання дитини з батьком не позбавляє позивача як батька дитини права брати участь у вихованні дитини, підтримувати з нею регулярні стосунки, піклуватися про її стан здоров`я, а також фізичний та моральний стан. При цьому, зверненню до суду з позовом щодо місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23. З урахуванням встановлених обставин, суд доходить висновку, що вимоги про зміну місця проживання дитини з батьком заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді. Поданий до суду позов має штучний характер, оскільки спір щодо місця проживання дитини у сторін фактично відсутній. З врахуванням викладеного вище, виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, дослідивши докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності у взаємозв`язку, суд доходить висновку, що позов є необґрунтованим, тому у задоволенні позову слід відмовити. Щодо судових витрат. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. Враховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, судові витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем. Щодо понесених відповідачем витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. У поданому на позовну заяву відзиві відповідач просить стягнути із позивача на її користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн. За п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 751/3840/15-ц від 20.09.2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Клопотання про зменшення судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу від позивача не надходило. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Так, учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом. Тобто саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц (провадження № 61-19582св20), від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16 (провадження № 61-12783св21). Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 06грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19. Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved