Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-10 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у загальній сумі 22 475,23 грн, що складається з: 4 498,00 грн - вартості придбаного інвертора; 212,45 грн - суми, що включає вартість доставки та комісію за грошовий переказ; 9 000,00 грн - витрат на правову допомогу; 270,00 грн - витрат на поштові послуги, пов`язані з досудовим врегулюванням спору; 494,78 грн - неустойки за затримку повернення коштів; 8 000,00 грн - відшкодування моральної шкоди. Крім того, позивач просить визначити в рішенні суду про нарахування неустойки в розмірі 1% від вартості товару за кожен день затримки до моменту фактичного повернення коштів. Позовна заява мотивована тим, що 13 грудня 2024 року позивач, [PERSON] , на веб-сайті https://invertor5k.wishes-store.shop/ замовив інвертор 5000w. На сайті було зазначено, що товар має "чистий синусоїд" і підходить для живлення чутливих приладів, зокрема холодильника. Отримавши товар 17 грудня 2024 року, позивач виявив, що він не працює належним чином, оскільки не зміг запустити холодильник. Позивач вважає, що відповідач, ФОП [PERSON] , порушила його права як споживача, оскільки не надала належний розрахунковий документ та необхідну інформацію про продавця та товар. У зв`язку з цим, позивач стверджує, що договір є недійсним відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів». Наступного дня, 18 грудня 2024 року, позивач надіслав на електронну пошту продавця повідомлення про недійсність договору та вимогу про повернення коштів. Позивач також вказує на численні безуспішні спроби зв`язатися з продавцем за всіма наявними номерами телефонів. Позивач зазначає, що придбання інвертора було для нього значною покупкою, яка перевищує його місячну пенсію. Він відкладав кошти протягом шести місяців, щоб забезпечити безперебійну роботу холодильника в умовах відключень електроенергії. Витрата значної суми коштів на товар, що не відповідає заявленим характеристикам, відсутність належних документів та ігнорування з боку продавця завдали позивачеві душевних страждань, що стало підставою для відшкодування моральної шкоди. Позивач надав докази понесених витрат на правову допомогу, а також на поштові відправлення претензії та скарг до Держпродспоживслужби та Державної податкової служби. ІІ. Процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21 квітня 2025 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав, суд вирішує справу за наявними матеріалами у відповідності ч.8 ст. 178 ЦПК України. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, категорію та складність справи, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. IV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Правовідносини між позивачем, як споживачем, та відповідачем, як продавцем, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» та Цивільним кодексом України. Позивач обґрунтовує свої вимоги, зокрема, тим, що договір був укладений з порушенням вимог законодавства щодо надання інформації, що дає право споживачу вимагати його розірвання. Відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів», право споживача на розірвання договору та повернення коштів за придбаний товар, зокрема, укладеного на відстані чи поза торговельними приміщеннями, не є безумовним. Хоча законодавець покладає на продавця обов`язок відшкодувати витрати, пов`язані з поверненням продукції, основний обов`язок щодо ініціювання процесу повернення лежить саме на споживачеві. Відповідно до частини 7 статті 13 та частини 5 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі розірвання договору, укладеного на відстані або поза торговельними чи офісними приміщеннями, споживач зобов`язаний повернути продукцію продавцю (виконавцю). При цьому, відповідно до частини 5 статті 12, споживач повинен повідомити продавця про місце, де продукція може бути повернена, а витрати, пов`язані з поверненням, покладаються на продавця. Лише якщо продавець не вживає заходів для повернення собі товару протягом шістдесяти днів після одержання споживачем продукції, така продукція переходить у власність споживача. Судом встановлено, що позивач дійсно направив відповідачу вимогу про повернення коштів. Аналіз наданих позивачем доказів свідчить про його активні дії, спрямовані на вирішення конфліктної ситуації в досудовому порядку. Позивач надав докази звернень до відповідача через електронну пошту та шляхом поштового відправлення, а також звернень до державних органів. Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт повідомлення продавця про місце, де товар може бути повернений. Позивач надав докази відправлення претензії, проте цей документ не містить інформації про готовність позивача повернути товар, а лише вимогу про повернення коштів. Сам факт повернення поштового відправлення адресату без вручення не може свідчити про те, що позивач виконав свій обов`язок. Правова норма ч. 5 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» чітко встановлює, що споживач зобов`язаний повідомити про місце повернення товару. Така дія є необхідною передумовою для виникнення у продавця обов`язку забрати товар і, як наслідок, повернути кошти. Оскільки позивач не надав доказів виконання цієї умови, встановлений законом 60-денний термін, протягом якого продавець має забрати товар, навіть не розпочався. Таким чином, позивач не виконав ключовий обов`язок, передбачений Законом, що є обов`язковою умовою для виникнення у відповідача обов`язку повернути сплачені кошти. Позивач, не повернувши товар, не набув права вимагати повернення коштів. Законодавством чітко встановлено послідовність дій сторін при розірванні договору: спочатку споживач повертає товар, і лише після цього у продавця виникає обов`язок повернути гроші. Відповідно до статей 12 та 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів, що підтверджували б виконання ним основного обов`язку, що передує виникненню права вимагати повернення коштів, - обов`язку повідомити відповідача про місце, де продукція може бути повернена. Зазначені позивачем обставини, такі як ненадання відповідачем належних документів, невідповідність товару заявленим характеристикам та значні фінансові і моральні страждання, не звільняють його від дотримання встановленої законом процедури повернення товару. Оскільки основна вимога про повернення коштів не підлягає задоволенню, всі похідні від неї вимоги, а саме: про відшкодування витрат на доставку, юридичні послуги та поштові послуги, а також про стягнення неустойки та моральної шкоди, також не можуть бути задоволені. Невиконання відповідачем обов`язку з повернення коштів не є порушенням, оскільки такий обов`язок для нього не настав.

Outcome: dismissed