Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

У березні 2025 року позивач звернулася з позовом, в якому зазначила, що 18 вересня 2015 року був зареєстрований шлюб між нею і [PERSON] . Мають дитину сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25.06.2021 року шлюб між ними розірваний. Після розлучення дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач з народження дитини не приймав участі у її вихованні та утриманні. В 2022 році з відповідача були стягнуті аліменти на утримання дитини до досягнення повноліття. 30 жовтня 2021 року вона уклала шлюб із [PERSON] . В їх сім`ї склалися добрі стосунки. Син не знає відповідача та сприймає як батька її чоловіка [PERSON] . Згідно з висновком психолога син відчуває єдність у родині, позитивні стосунки та любов. Відповідач із дитиною не спілкується та не бере участі у її вихованні. Крім того, відповідач ухиляється від сплати аліментів на дитину. Станом на 31 грудня 2024 року заборгованість зі сплати аліментів становить 44035,62 грн. 04 лютого 2025 року відповідач склав нотаріальну заяву про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. За цих підстав позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 квітня 2025 року у даній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Під час підготовчого провадження органом опіки та піклування Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради був наданий висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Ухвалою від 16 червня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та її представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій визнав позовні вимоги та просив проводити розгляд справи без його участі. Представник органу опіки та піклування Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради Пантелеєва Г.С. у судовому засіданні проти позову не заперечувала, підтримала висновок органу опіки та піклування та вважала наявними підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Суд, заслухавши сторін, з`ясувавши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: Судом установлено,\~що сторони, [PERSON] та [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 вересня 2015 року. Мають спільну малолітню дитину - сина [PERSON] , який народився [INFO] . Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 червня 2021 шлюб між сторонами розірвано. 30 жовтня 2021 року позивач уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно з довідкою про склад сім`ї малолітній [PERSON] проживає разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 (однієї чверті) заробітку (доходу) щомісяця. 04 лютого 2025 року [PERSON] була складена заява, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Буцьких О.О. у реєстрі за № 152, згідно з якою він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] . Згідно з висновком органу опіки та піклування Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради № 4/9-168 від 08.05.2025 року є доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Суд погоджується з таким висновком органу опіки та піклування та вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідає інтересам дитини. При вирішенні питання про позбавлення відповідача батьківських прав суд виходить із того, що відповідно до частини третьої\~статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною сьомою\~статті 7 Сімейного кодексу України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до\~статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я\~є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.\~\~Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1\~статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною 1\~статті 14\~\~Закону України «Про охорону дитинства»\~діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до\~статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»\~\~дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов?язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної\~Ради України\~від 27\~лютого\~\~1991\~року №\~789-ХІІ та в силу положень\~статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати,\~батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19, зазначено, що «тлумачення пункту 2 частини першої\~статті 164 СК України\~дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України)». Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який допускається лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.\~\~Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до частини 1\~статті 17 Закону України від 23 лютого\~\~2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини покладений базовий принцип забезпечення найкращих інтересів дитини (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року, «М.С. проти України» від 11.07.2017 року). З практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, можливо виокремити такі складові елементи принципу «найкращі інтереси дитини»: між інтересами батьків і дітей має бути дотримано справедливої рівноваги, інтереси дітей за своєю важливістю переважають над інтересами батьків, в інтересах дитини є її розвиток у стійкому доброзичливому середовищі, у найкращих інтересах дитини є збереження її зв`язків із кровними батьками, втручання держави в сімейні стосунки повинно застосовуватися згідно із законом, мати легітимну мету, тобто захист інтересів дітей, і таке втручання повинно бути необхідним у демократичному суспільстві. Вказані принципи мають враховуватися судами при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, в тому числі спорів про позбавлення батьківських прав. За практикою ЄСПЛ невиконання батьківських обов`язків може бути виправдано лише об`єктивними обставинами, які не залежать від волі самих батьків. Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (CASE OF ILYA LYAPIN v. RUSSIA) (заява № 70879/11) від 30 червня 2020 року позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною. При цьому ЄСПЛ було зазначено, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у 2011 році районний суд позбавив заявника батьківських прав відносно його сина. Судом було встановлено, що він не мешкав з дитиною з 2003 року, відколи розлучився із дружиною. Він також не брав участі у вихованні сина з 2004 року і лише зрідка надавав хлопчику фінансову підтримку. Суд дійшов висновку, що сімейні зв`язки між біологічним батьком і дитиною були втрачені, а хлопець вважав своїм батьком нового чоловіка колишньої дружини заявника. Отже, у найкращих інтересах дитини батька було позбавлено батьківських прав на сина і залишено хлопчика під повною опікою матері. Заявник, звернувшись до ЄСПЛ та посилаючись на статтю 8 (право на повагу до приватного та сімейного життя) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, скаржився на свавільне позбавлення батьківських прав на сина. Проте ЄСПЛ не знайшов порушень у рішеннях національних судів, а лише підтвердив той факт, що застосування такої міри, як позбавлення батьківських прав можливе у випадку, якщо батько протягом тривалого часу не проявляє жодного інтересу до дитини. Отже, ЄСПЛ встановив, що не було порушення статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного і сімейного життя). Крім того, у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав батька чи матері, які, починаючи з моменту народження дитини, фактично самоусунулися (ухилилися) від її виховання, не піклувалися про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя тощо, відповідає найкращим інтересам дитини. Верховний Суд зазначив, що встановлені судами обставини справи, відповідно до яких відповідач, починаючи з моменту народження дитини, проживав окремо від нього, не виконував своїх батьківських обов`язків з його виховання протягом 16 років, не спілкувався із сином, не звертався до компетентних органів чи суду з приводу здійснення перешкод у вихованні сина, тобто фактично батько самоусунувся (ухилився) від виховання сина, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, позбавляють відповідача можливості підставно заперечувати проти задоволення позову. Отже, з урахуванням вищенаведених норм права та судової практики суд, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, вважає доведеним факт ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки зібраними доказами підтверджується, що після народження сина відповідач не займається його вихованням, не підтримує з ним у достатньому обсязі відносини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, тобто не проявляє батьківської турботи, що в тому числі підтверджується заявою самого відповідача, в якій він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Наведені обставини переконливо свідчать про ухилення відповідача у розумінні статті 164 СК України від виконання свої батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] . У даному випадку між батьком і дитиною відсутній психологічний зв`язок, дитина до відповідача не прив`язана. Навпаки малолітній [PERSON] сприймає чоловіка матері у новому шлюбі, який користується в нього авторитетом. Таким чином, позбавлення відповідача батьківських прав якнайкраще відповідає інтересам дитини і є виправданим втручанням у сімейне життя та узгоджується з цілями, визначеними у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За таких обставин позов необхідно задовольнити, позбавивши відповідача батьківських прав стосовно дитини [PERSON] , [INFO] . Крім того, при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. Відповідно до частини 1 статтею 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved