Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

На адресу Суворовського районного суду м. Одеси від Одеського апеляційного суду надійшли матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до Пересипської (Суворовської) районної адміністрації Одеської міської ради про визнання членом сім`ї наймача та визнання основним квартиронаймачем. Постановою Одеського апеляційного суду від 30.07.2024 року ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 07.02.2024 року про закриття провадження у справі скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 29.08.2024 справу передано судді Сувертак І.В. для продовження розгляду. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 16.09.2024 року визначено головуючого суддю Бокова О.М. Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2024 року цивільну справу прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Не погоджуючись з позовними вимогами на адресу суду 30.09.2024 року (вх. № 31980) надійшов відзив на позовну заяву за підписом представника відповідача, згідно якого представник зазначила, що позивач не довела наявність у неї статусу члена сім`ї основного квартиронаймача на час виникнення правовідносин, оскільки волевиявлення відповідача на укладання договору відсутнє, а за життя матері та брата, позивач не була зареєстрована в спірній квартирі, як член сім`ї, а тому в силу вказаної норми такого статусу вона не набула. Представник зазначає, та звертає увагу суду, що дана обставина уже була встановлена Суворовським районним судом м. Одеси у Рішенні від 21.07.2021 по справі № 523/1756/20 за позовом [PERSON] до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання укласти договір найму квартири (залишено в силі Постановою Одеського апеляційного суду від 05.07.2022 та Постановою Верховного Суду від 16.01.2023). Представник зазначає, що будь-яких доказів про те, що померла [PERSON] , яка була наймачем, за життя надавала письмову згоду на вселення своєї доньки [PERSON] в спірну квартиру позивачем не надано до матеріалів справи. Такі докази відсутні і у Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради. \~ \~ \~ \~Враховуючи вищезазначене вимога про визнання [PERSON] членом сім`ї наймача [PERSON] на думку відповідача, безпідставна, необґрунтована, а отже не підлягає задоволенню. Щодо вимоги [PERSON] про її визнання основним квартиронаймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . представник відповідача зазначила наступне: відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Таким чином, відносини, що виникають у зв`язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюються Житловим кодексом Української та іншими нормативними актами житлового законодавства (частина 1 статті 3 ЖК України). Щодо вимоги визнання основним квартиронаймачем [PERSON] звертає увагу суду на те, що відповідно до ст.106 ЖК України змінити договір найму жилого приміщення можливо внаслідок визнання наймачем іншого члена сім`ї. Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. В свою чергу на думку представника відповідача Жорняк Т.С. не є членом сім`ї відповідно до норм чинного законодавства та рішень, що вже набрали законної сили, а тим паче відповідно до рішення у цивільній справі № 523/10215/15-ц від 01.12.2015 за позовом Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради до [PERSON] про її виселення та за зустрічним позовом [PERSON] до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа КП «ЖКС Пересипський» про визнання права користування, зобов`язання укласти договір найму житла та відкриття особового рахунку на квартиру [ADDRESS] позивач підлягає виселенню. Зазначеним рішенням суду позов Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради задоволено. Судом вирішено виселити [PERSON] з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] відмовлено в задоволені позовних вимог до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа: КП «ЖКС Пересипський» про визнання права користування квартирою [ADDRESS] , зобов`язання укласти договір найму та відкрити особливий рахунок. З урахуванням викладеного представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання членом сім`ї наймача та визнання основним квартиронаймачем відмовити в повному обсязі (а.с.8-13 том №2). Не погоджуючись з відзивом на позовну заяву за підписом представника позивача адвоката Гніздовської Г.М. надійшла відповідь на відзив, згідно якої представник зазначила, що жодних доказів на підтвердження аргументів, до того що [PERSON] з 1995 року виїхала із спірної квартири, Пересипська районна адміністрація не надала. Натомість позивачкою було надано до суду разом із позовною заявою докази того, що вона дійсно проживала у спірній квартирі з моменту смерті матері [PERSON] по сьогоднішній день, а саме: довідка № 158 від 16.08.2010 року щодо відсутності реєстрації, однак проживання однією сім`єю разом з братом [PERSON] ; акт обстеження житла, як підтвердження, що у спірній квартирі проживає Позивачка; квитанції про сплату комунальних послуг; пояснення сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в яких зазначено, що позивачка проживала в спірній квартирі з членами своєї сім`ї, вела спільне господарство, купувала їжу, ліки та інше. Позивачка проживає в спірній квартирі і по сьогоднішній час. На підставі вказаних вище доказів можна встановити обставину, що позивачка дійсно є членом сім`ї наймача спірної квартири, а також що вона проживала та проживає у спірній квартирі. Також, Пересипська районна адміністрація у своєму відзиві зазначила, що [PERSON] не є членом сім`ї відповідно до норм чинного законодавства та рішень, які вже набрали законної сили. Однак, як вже зазначалось факт щодо визначення [PERSON] членом сім`ї наймача [PERSON] у жодній справі, по яким вже були прийняті рішення, які набрали законної сили, не встановлювався, що більш детально розписано у п.2 даної відповіді на відзив. Таким чином, не зрозуміло на чому саме ґрунтується твердження Пересипської районної адміністраці того, що [PERSON] не є членом сім`ї наймача [PERSON] . Вважаємо, що твердження Пересипської районної адміністрації про те, що [PERSON] не є членом сім`ї та немає законних підстав бути основним квартиронаймачем є безпідставним, необґрунтованим та не підтвердженими жодними доказами. Відповідно до викладеного представник позивача просить: позов [PERSON] до Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання членом сім`ї наймача та визнання основним квартиронаймачем задовольнити в повному обсязі (а.с.17-22). В останнє судове засідання позивач [PERSON] та представника позивача [PERSON] не з`явились, звернулись до суду з заявою щодо проведення судового засідання за їх відсутності, згідно якої зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради Волчкова А.Р. також звернулась на адресу суду з заявою про можливість проведення слухання справи за її відсутності. Таким чином, судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлені, звернулись на адресу суду з заявами про слухання справи за їх відсутності, а відтак підстав для відкладення слухання справи, передбачених ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. Звертаючись до суду з позовом про визнання членом сім`ї наймача та визнання основним квартиронаймачем позивач зазначила, що на підставі ордеру № 230 серії ЛР від 05.03.1968 року [PERSON] разом з дочкою [PERSON] та сином [PERSON] отримала право на зайняття жилого приміщення однокімнатної квартири [ADDRESS] . На підставі вказаного ордеру позивачка була вселена та зареєстрована у спірній квартирі і проживала в ній разом з матір`ю та братом. У період з 03.01.2004 року по 03.01.2010 року [PERSON] відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби, що підтверджується довідкою про звільнення. В цей час позивачка проживала в спірній квартирі разом з матір`ю [PERSON] , вела з нею спільне господарство, вони разом сплачували за комунальні послуги. Спірна квартира була основним місцем проживання Позивачки. Позивач зазначає, що [INFO] [PERSON] померла, та після смерті матері позивачка продовжувала проживати в спірній квартирі одна. Брат Позивачки [PERSON] мав намір приватизувати спірну квартиру. З цією метою він видав довіреність Позивачці, якою уповноважив її представляти його законні права та інтереси в державних установах щодо оформлення документів з питань приватизації спірної квартири. Також, 02.07.2009 року [PERSON] звертався до Голови Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради з заявою, в якій просив: - відкрити йому особовий рахунок на 1 кімнату 16,73 кв.м. в [ADDRESS] ; - зареєструвати його сестру, [PERSON] позивачку, за адресою: [ADDRESS] , та у вказаній заяві [PERSON] підтвердив, що його сім`я складається з 1 особи позивачки. На підставі викладеного позивач просить: визнати [PERSON] членом сім`ї наймача [PERSON] ; визнати [PERSON] основним квартиронаймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . Матеріалами справи встановлено, що на підставі ордеру № 230 серії ЛР від 05.03.1968 року виданого на ім`я [PERSON] остання разом із дочкою [PERSON] та сином [PERSON] отримала право на зайняття жилого приміщення однокімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно копії свідоцтва про смерть встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , актовий запис № 201. Також, згідно копії свідоцтва про смерть встановлено, що [PERSON] помер [INFO] . На підтвердження факту проживання в квартирі, як члена сім`ї померлого квартиронаймача, позивач надала довідку № 158 від 16.08.2010 року, засвідчену паспортистом, про проживання за адресою: [ADDRESS] без реєстрації, а також квитанції про сплату житлово-комунальних послуг за наступні періоди: 19.02.2009 року (а.с.37 том №1), 2013 рік (а.с.38), квитанція № 36 від 11.04.2014 року від 01.04.2014 року та № 145 від 22.02.2014 року (а.с.39). квитанція № 124 від 12.01.2016 року (борг за воду оплата з 01.12.2015 року по 01.01.2016 року) (а.с.40), квитанція № 102 від 26.09.2018 року (а.с.41), та квитанція від 16.08.2021 року (а.с.42). Також, судом встановлено, що 28.04.2014 року позивач зверталась до В.о голови Суворовської районної адміністрації ОМР з заявою про надання дозволу на здійснення переоформлення особового рахунку на її ім`я та на надання дозволу на здійснення реєстрації місяця проживання за вищевказаною адресою (а.с.44). Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частинами першою та другою статті 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача (частина перша статті 106 ЖК України). У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз`яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем. Відповідно до викладеного судом встановлено, згідно паспорта громадянина України, що з 11.01.1995 року позивач значилась зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою, була знята з реєстраційного обліку 18.04.2014 року (а.с.25 том №1). Відповідно, судом встановлено, що не момент смерті основного квартиронаймача, а саме [PERSON] , яка померла в 2008 року, позивач не була зареєстрована за спірною адресою. Судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 22.10.2014 року, позивач [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар квартиру [ADDRESS] . З огляду на зазначене судом встановлено, що до 2014 року, вже після смерті основного квартиронаймача, позивач була власником квартири, яку подарувала [PERSON] , що відповідно свідчить про те, що спірна квартира, за якою позивач має намір укласти договір, як квартиронаймач, не була основним та єдиним місцем проживання позивача у справі. Також, судом встановлено, що рішенням Пересипського (Суворовського) районного суду м. Одеси від 01.12.2015 року (справа № 10215/15-ц), яке набрало законної сили на підставі Постанови Верховного Суду від 20.06.2018 року встановлено, наступне: «…Матеріалами справи встановлено, що на підставі ордеру № 230 серії ЛР від 05.03.1968р. [PERSON] з дочкою [PERSON] , та сином [PERSON] , отримала право на зайняття жилого приміщення однокімнатної квартири [ADDRESS] . З наданих свідоцтв про смерть вбачається, що [PERSON] померла [INFO] , а її син [PERSON] помер [INFO] . Із змісту представленої заяви [PERSON] видно, що він складав заяву на ім`я голови адміністрації про відкриття на нього особового рахунку та про реєстрацію сестри [PERSON] в квартирі. Однак, як було з`ясовано, дана заява не була подана для розгляду та не було подано звернення щодо приватизації квартири. Судом також з`ясовано, що 01.02.2012р. Суворовським районним судом міста Одеси було прийнято рішення про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. 09.10.2014 р. Суворовський районний суд м. Одеси відмовив в позові [PERSON] , [PERSON] до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язання укладення договору найму житлового приміщення, а зустрічний позов Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про їх виселення з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення задовольнив. Згідно наданої довідки №738 від 26.02.2015 р. в спірній квартирі ніхто не зареєстрований. Відповідно до ч. 3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. З паспорта відповідача видно, що 18.04.2014 року її знято з реєстрації місця проживання в [ADDRESS] . Як було судом з`ясовано, за життя матері та брата, відповідач не була зареєстрована в квартирі як член сім`ї, тому в силу вказаної норми такого статусу вона не набула. Встановлені обставини вказують на те, що відповідач в 1995 році за власним бажанням виїхала зі спірної квартири, змінила місце проживання та скористалася вже своїм правом на житло, отримавши квартиру в м. Южний, крім того, вона використала право на приватизацію житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Отже, приймаючи до уваги вказане суд приходить до висновку, що законних підстав для проживання в спірній квартирі у відповідачки не має, тому зустрічний позов не підлягає задоволенню, а відповідач [PERSON] підлягає виселенню.» (а.с.180а-180б том №1). Відповідно до Постанови Верховного суду встановлено, що [PERSON] за власним бажанням виїхала зі спірної квартири, змінила місце проживання, та скористалась своїм правом на житло, отримавши квартиру в м. Южний. Крім того, вона використала право на приватизацію житлового приміщення. За життя матері [PERSON] не була зареєстрована в квартирі, як член сім`ї, тому такого статусу не набула (а.с.182г -182 е том №1). Відповідно до положення ч.4 ст. 82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, судами при розгляді справи щодо визнання права користування спірною квартирою, було встановлено, що позивач не набула статусу члена сім`ї наймача, оскільки на момент смерті основного квартиронаймача не була зареєстрована за вказаною адресою, а відтак, дана обставина є такою, що встановлена та доказуванню не підлягає, відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України. Житлове законодавство широко використовує поняття «член сім`ї». Так, ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом не встановлено, а в матеріалах справи відсутні докази щодо того, що позивач протягом життя основного наймача квартири постійно проживала за спірною адресою, та вела спільне господарство з наймачем. Відтак пояснення свідків, щодо проживання позивача за вищевказаною адресою, є такими, що зводяться до переоцінки доказів. Крім іншого, суд зазначає, що свідки повідомили суд, що бачили позивача за вищевказаною адресою, однак в самій квартирі не бували, але постійно бачили як позивачка заходила до під`їзду та квартири, а також ходила на базар за продуктами. Таким чином, оскільки судом встановлена відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання членом сім`ї наймача, суд відповідно відмовляє й у задоволенні позовної вимоги про визнання позивача основним квартиронаймачем, оскільки дана вимога є похідною. Суд констатує, що посилання позивача на наявність в неї довіреності на здійснення дій щодо проведення приватизації квартири, виданої останній від імені її брата, не може слугувати доказом того, що остання проживала в квартирі, як член сім`ї наймача. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи в сукупності досліджені докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилалась як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Понесені судові витрати віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed