Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-01 00:00:00

у червні 2022 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просить визнати недійсним заповіт [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , від 22.02.2020 року, посвідчений державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Шершун О.В., зареєстрований в реєстрі за № 10-265. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме: на 2/3частки квартири [ADDRESS] та приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбенко Ю.Е. 29.10.2021 року заведено спадкову справу (номер у спадковому реєстрі 68553773). [PERSON] зауважує, що звернувшись до нотаріуса, дізналася про існування складеного їїдідусем 22.02.2020 року заповіту на ім`я іншого онука - відповідача [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Шершун О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 10-265. Позивач вважає, що вказаний заповіт є недійсним, оскільки волевиявлення [PERSON] не було вільним, не відповідало його внутрішній волі, та він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, адже спадкодавець мав інвалідність І групи, систематично (двічі на рік) перебував на стаціонарному лікуванні у Київській міській психоневрологічній лікарні № 1 і знаходився на обліку та під наглядом лікаря-психіатра Київського міського психоневрологічного диспансеру № 2. Позивач зауважує, що була близькою людиною для спадкодавця, тісно з ним спілкувалися, піклувалася про нього, під час хвороби допомагала в лікуванні, та постійно надавала кошти на особисті потреби. Також [PERSON] зазначає, що восени 2019 року стан здоров`я [PERSON] став різко погіршуватися, він став неврівноваженим, агресивним і не контролював свою поведінку, при цьому з відповідачем він спілкувався нечасто, та після зустрічей з останнім проявляв агресію до неї та її сестри [PERSON] . На підставі викладеного, та з огляду на ті факти, що [PERSON] на момент вчинення оспорюваного заповіту перебував під психологічним впливом, позивач просить позов задовольнити. Ухвалою від 13.06.2022 року відкрито провадження в справі та призначено підготовче судове засідання (т. 1, а.с. 58-59). 14.10.2022 року до суду від відповідача надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому [PERSON] просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивач не турбувалася про дідуся та постійно не проживала з ним і саме він виявив померлого та привіз позивача до його квартири; [PERSON] за життя отримував належну медичну допомогу та він і соціальний працівник постійно спілкувалися з дідусем; посилання позивача на те, що [PERSON] не міг керувати своїми діями та легко піддався впливу без надання відповідних доказів свідчить про надуманість цих припущень(т. 1, а.с. 153-155). Ухвалою суду від 31.05.2023 року підготовче провадження в справі закрито та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні (т. 2, а.с. 61). Ухвалою суду від 14.11.2024 року в справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» та на вирішення експертизи поставлено наступні питання: чи хворів [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , на будь-який стійкий, хронічний та/або тимчасовий психічний розлад та/або психічні захворювання на момент складення (вчинення) заповіту 22.02.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Шершун О.В., за реєстровим № 10-265 та чи усвідомлював [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] за своїм психічним станом значення своїх дій та чи міг керувати ними на момент складення (вчинення) заповіту 22.02.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Шершун О.В., за реєстровим № 10-265, а провадження в справі на час проведення експертизи зупинено (т. 2, а.с. 185-187). Ухвалою суду від 13.05.2025 року в зв`язку з надходженням до суду висновку судово-психіатричного експерта № 600 від 23.04.2025 року, поновлено провадження в указаній справі (т. 2, а.с. 206). Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені в установленому цивільним процесуальним законодавством порядку. Від представника позивача надійшла заява про проведення судового засідання без участі її участі. Із заяви вбачається, що позов підтримує та просить задовольнити. Від Другої київської державної нотаріальної контори, а також приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Горбенко Ю.Е., до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Від третіх осіб пояснень на позовну заяву до суду не надходило. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що [INFO] помер [PERSON] та приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбенко Ю.Е. 29.10.2021 року заведено спадкову справу (номер у спадковому реєстрі 68553773) після смерті останнього (т. 1, а.с. 10, 11). З копії спадкової справи № 02/2021, заведеної 29.10.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбенко Ю.Е. щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , що надійшла на виконання ухвали суду від 13.06.2022 року про витребування доказів, вбачається, що із заявами про прийняття спадщини 29.10.2021 року звернулися онуки померлого: відповідач [PERSON] (за заповітом), позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] (т. 2, а.с. 3, 26, 29). Також судом з`ясовано, що за життя, а саме 22.02.2020 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Шершун О.В., зареєстрований в реєстрі № 10-265, відповідно якого заповів усе своє майно відповідачу [PERSON] (т.1, а.с. 18). Як вбачається з короткої виписки з історії хвороби Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні № 1, [PERSON] , 1926 року народження, перебував на стаціонарному лікуванні в госпітальному відділенні з 12.04.2005 року по 08.06.2005 року, в тому числі з встановленим діагнозом невропатолога: Атеросклероз судин головного мозку та Дисциркуляторна енцефалопатія, а за наслідками лікування рекомендований, зокрема й нагляд психіатром (т. 1, а.с. 19-20). Також з короткої виписки з історії хвороби № 2480 Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні № 1 вбачається, що [PERSON] , 1926 року народження, знаходився на стаціонарному лікуванні в шпитальному відділенні з 26.03.2007 року по 18.05.2007 року, в тому числі з встановленим діагнозом невропатолога: Посттравматична, гіпертонічна, атеросклеротична дисциркуляторна енцефалопатія з вертебро-базілярною недостатністю, а за наслідками лікування рекомендований, зокрема й нагляд психіатром (т. 1, а.с. 21-22). 23.09.2022 року до суду від КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли копії медичних карт [PERSON] , 1926 року народження, в яких наявні: історія хвороби № 2701 Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні № 1 - поступив 12.04.2005 року з діагнозом органічне ураження головного мозку судинного генезу; виписаний 08.06.2005 року з діагнозом органічне ураження головного мозку травматично-судинного генезу з вираженими змінами особистості по експлозивному типу, вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням. Дистимічно-дисфоричний синдром; рекомендований, зокрема й нагляд психіатром (т. 1, а.с. 89-101); історія хвороби № 1101 Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні № 1, поступив 13.02.2006 року з діагнозоморганічне ураження головного мозку травматично-судинного генезу, виписаний 06.04.2006 року з діагнозом органічне ураження головного мозку сполученого генезу/черепно-мозкова травма, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, артеріальна гіпертензія з вираженими змінами особистості емоційно-лабільного типу, інтелектуально-мнестичним зниженням. Дистимічно-дисфоричний синдром; рекомендований, зокрема й нагляд психіатром (т. 1, а.с. 102-113); історія хвороби № 2480 Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні № 1 - поступив 29.03.2007 року з діагнозом церебральний атеросклероз; виписаний 18.05.2007 року з діагнозом органічне ураження головного мозку травматично-судинного ґенезу з вираженими змінами особистості по експлозивному типу, вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням. Дистимічно-дисфоричний синдром; рекомендований, зокрема й нагляд психіатром (т. 1, а.с. 114-125). історія хвороби № 1372 Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні № 1 - поступив 18.02.2008 року з діагнозом органічне ураження головного мозку травматично-судинного генезу; виписаний 08.04.2008 року з діагнозом органічне ураження головного мозку травматично-судинного генезу з вираженими змінами особистості по експлозивному типу, вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням (т. 1, а.с. 126-137); історія хвороби № 2970 Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні № 1 - поступив 28.04.2009 року з діагнозом органічне ураження головного мозку травматично-судинного генезу; виписаний 25.06.2009 року з діагнозом органічне ураження головного мозку травматично-судинного ґенезу з вираженими змінами особистості по експлозивному типу, вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням. Дистимічно-дисфоричний синдром (т. 1, а.с. 138-150). Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 600 від 23.04.2025 року [PERSON] вперше потрапив в поле зору психіатрів у 1992 році в зв`язку з погіршенням психічного стану, скаргами на головні болі, головокружіння, роздратованість. Йому встановлено діагноз Церебральний атеросклероз ускладнений енцефалопатією, Астено-невротичний синдром. В подальшому при численних оглядах психіатрами, а також під час лікування в психіатричному стаціонарі в 1993 році, впродовж 1995-2009 років на тлі скарг на головний біль, головокружіння, коливання настрою, тривожність, напруженість, роздратованість, втомлюваність, поганий сон, в структурі психопатологічної симптоматики відмічалися афективна нестійкість, торпідне, обставинне мислення, зниження пам`яті та інтелекту, при цьому з 2003 року наявні у підекспертного зміни психіки за органічним типом розцінювались як «виражені зміни особистості за емоційно-лабільним типом, виражене інтелектуально-мнестичне зниження; з 2009 року фіксувалося зниження критики до свого стану; з 2017 року - ідеї відношення, збитку. Виявлена впідекспертного психопатологічна симптоматика була розцінена психіатрами як органічне ураження головного мозку; амбулаторно та стаціонарно виставлялися діагнози: Органічне ураження головного мозку травматично-судинного ґенезу з вираженими змінами особистості по експлозивному типу, вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням. Органічне ураження центральної нервової системи, психоорганічний синдром (т. 2, а.с. 198-205). Також у змісті вказаного висновку вказано, що із аналізу вищенаведених об`єктивних даних, з урахуванням клінічних уявлень про закономірності перебігу наявних у підекспертного розладів психічної діяльності, зіставляючи об`єктивні та суб`єктивні дані та їхню узгодженість між собою, вбачається, що на момент складення (вчинення) заповіту 22.02.2020 року в [PERSON] мали місце зміни психіки за органічним типом у виді виражених змін особистості по експлозивному типу, глибокого порушення інтелекту, пам`яті, мислення, критичних здібностей, що відповідає клінічним критеріям хронічного психічного розладу - Органічного ураження головного мозку поєднаного генезу (судинно-травматичного) з вираженим психоорганічним синдромом (F07.9 згідно МКХ-10). За своїм психічним станом на момент складення (вчинення) заповіту 22.02.2020 року [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Таким чином, проаналізувавши надані об`єкти експертизи, експерти дійшли висновку, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] на момент складення (вчинення) заповіту 22.02.2020 рокупосвідченого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Шершун О.В., зареєстрований в реєстрі за № 10-265, виявляв ознаки стійкого психічного розладу у виді Органічного ураження головного мозку поєднаного генезу (судинно-травматичного) з вираженим психоорганічним синдромом(F07.9 згідно МКХ-10); [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] на момент складення (вчинення) заповіту 22.02.2020 рокупосвідченого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Шершун О.В., зареєстрований в реєстрі за № 10-265, за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Крім матеріалів вказаної справи, в зазначеному висновку також використана надана КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 2» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) медична картка амбулаторного хворого № 279-2-38 [PERSON] , 1926 року народження, з якої експертами з`ясовано, що останній, починаючи з 2017 року по липень 2021 року (знятий з обліку в зв`язку відсутністю відомостей) періодично як на дому, так і будучи на прийомі в лікаря, перебував на оглядах психіатра, за наслідком яких встановлювався діагноз F06.8 (Інші уточнені розлади психіки внаслідок ушкодження та дисфункції головного мозку або соматичної хвороби), а 25.10.2017 року - F06.8 Іпохондричний синдром, експлозивний варіант з паранояльними включеннями. Також під час розгляду справи судом допитані свідки, які дали наступні покази. Свідок [PERSON] суду показала, що є тіткою позивача, а відповідача бачить вперше. З [PERSON] була знайома сорок років. Він все життя був дивним, а останнім часом тим більше, бігав без одягу, то розповідав, що розмовляв по телефону з президентом рф. Їй відомо, що [PERSON] перебував на обліку в психіатра та щороку проходив стаціонарне лікування. [PERSON] поводив себе дивно. Востаннє коли бачилась з [PERSON] в неї склалось враження, що він психічно хворий і не усвідомлює свої дії. Про заповіт їй нічого не відомо та в день його складення [PERSON] не бачила. Свідок [PERSON] суду показала, що знайома з позивачем. [PERSON] бачить вперше. Спочатку з [PERSON] спілкувалася, приїжджала на день народження, а пізніше все рідше та рідше, адже він неадекватним став, що проявлялося в його агресивності, вчиняв сварки, кричав. Коли приїжджала до [PERSON] він стояв роздягнений з сокирою в руках. [PERSON] все життя був дивакуватий, а останній часом взагалі, завжди казав, що в нього хтось щось вкрав. Чи перебував [PERSON] на обліку в психіатра не знає, хоча його дружина постійно казала, що йому потрібно лікуватися. [PERSON] полюбляв горілку. Думає, що [PERSON] усвідомлював значення своїх дій. Востаннє бачила [PERSON] восени 2019 року. В період складення заповіту [PERSON] не бачила. Свідок [PERSON] суду показала, що є подругою матері позивача. З [PERSON] була знайома більше сорока років. [PERSON] був крикливим, полюбляв випити. Відомо, що [PERSON] лікувався в лікарні Павлова. Востаннє бачила [PERSON] мабуть в 2019 чи 2020 році в нього стан був психічно нестабільний. [PERSON] перебував у неадекватному стані, не впізнав її, ймовірно це було пов`язане з тим, що він не прийняв ліки. Чому [PERSON] проходив періодично лікування їй точно невідомо. [PERSON] періодично дивно себе поводив. Поведінка [PERSON] за всі роки знайомства змінювалася, в нього були галюцинації, говорив щось незрозуміле.Вважає, що в [PERSON] дійсно були психічні розлади. Позивач проживала з [PERSON] з 2006 року до середини 2019 року, вони мали спільний побут, [PERSON] готувала на всю сім`ю. Взимку 2020 року з [PERSON] не спілкувалася та в день складення заповіту його не бачила. Свідок [PERSON] суду показала, що знає позивача, та є подругою [PERSON] , а відповідача [PERSON] вперше бачить. З [PERSON] була знайома за два-три роки до його смерті. [PERSON] за життя був трішки дивний, інколи агресивний. Бачила старі медичні документи [PERSON] . З часом стан [PERSON] погіршувався, коли приходила до нього додому, то він говорив, що спілкувався з президентом рф, який йому відповідав по телевізору, а іншого разу відкрив двері роздягнений. [PERSON] вживав алкоголь у великих кількостях. Спочатку подумала, що поведінка [PERSON] була як простої людини, однак пізніше вважала, що він психічнохворий. В кінці 2019 року та в 2020 року в [PERSON] почалася дивна поведінка, він кричав, а потім заспокоювався, та говорив, що в нього хтось щось вкрав. Свідок [PERSON] суду показала, що відповідач є її чоловіком. З [PERSON] познайомилася в 2005 році, а з 2017 чи 2018 року почали регулярно спілкуватися. [PERSON] сам себе обслуговав. В стані алкогольного сп`яніння чи агресивному стані [PERSON] не бачила. Відомо, що [PERSON] склав заповіт на відповідача, оскільки не спілкувався з іншими онуками. Допомагала [PERSON] усім, що він просив. Свідок [PERSON] суду показала, що є матір`ю відповідача. [PERSON] бачила востаннє в травні 2021 року. [PERSON] розповідав, що має соціального працівника, яка йому допомагає. [PERSON] завжди був охайний, хоча з часом постарів, однак усвідомлював свої дії. [PERSON] своїх онучок називав образливими словами. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, відповідно до ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. ЦК України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Але свобода заповіту має певні межі: не можна позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Свобода заповіту стосується не лише визначення кола спадкоємців, а й визначення обсягу спадкової маси, яку заповідають. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Можна скласти заповіт щодо усієї спадщини або лише щодо її частини. Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 року в справі № 551/335/18 зазначив, зокрема, що заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст. ст. 203-236 ЦК України, у том числі і підстави недійсності правочинів. Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо). Пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містить роз`яснення, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 року в справі № 757/51379/17. Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. За правилами, встановленими ч. 1 ст. 225 ЦК, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до постанов Верховного Суду України №6-1531цс16 від 28.09.2016 року, №36-9цс12 від 29.02.2012 року, №6-9цс12 від 29.02.2012 року, підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент його вчинення розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до п. 2 ст. 105 ЦПК України, для встановлення психічного стану особи зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу, висновок якої в даному випадку є належним доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають інше побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для визначення наявності стану недієздатності на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20.06.2018 року в справі № 161/17119/16-ц, від 12.09.2018 року в справі № 522/25597/13-ц, від 18.09.2019 року в справі № 311/3823/15, від 23.11.2022 року в справі № 368/953/19. Крім того, Верховний Суд у постанові від 11.11.2019 року в справі № 496/4851/14-ц, вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. У постанові Верховного Суду від 17.05.2022 року в справі № 208/9102/15-ц зазначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України). Правила ст. 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. В постанові від 06.04.2022 року в справі № 319/547/20 Верховний Суд послався на постанову Верховного Суду від 20.12.2021 року в справі № 635/3664/16, у якій зазначено, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19.06.2019 року в справі № 554/11179/13-ц, від 02.11.2020 року в справі № 326/81/15, від 26.05.2021 року в справі № 639/348/17. Дослідивши та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд встановив, що [PERSON] в момент складення оспорюваного заповіту виявляв ознаки органічного ураження головного мозку поєднаного генезу (судинно-травматичного) з вираженим психоорганічним синдромом. Через ці захворювання [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Вказані факти встановлено за допомогою спеціальних знань в області психіатрії та медицини. Висновок судово-психіатричної експертизи є чітким, обґрунтованим та узгоджується з матеріалами справи, зокрема: з відомостями з історій хвороб заповідача з Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні № 1, його медичної карткиамбулаторного хворого № 279-2-38КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 2» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), а також із показами допитаних у справі свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , які показали суду, що будучи безпосередніми спостерігачами поведінки та реакції [PERSON] на конкретні події або обставини, він мав психічні розлади. Таким чином, суд визнає цей висновок повним, ясним і обґрунтованим, таким, що узгоджується з іншими матеріалами справи, а тому бере до уваги висновок судово-психіатричного експерта № 600 від 23.04.2025 року та приймає його за основу. Суд ставиться критично до пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони суперечать показанням чотирьох інших свідків, а також наявній в матеріалах справи медичній документації відносно [PERSON] , до того ж їх покази, на відміну від показів свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , не містять деталей поведінки [PERSON] , які проявлялися у нього в певних ситуаціях, хоча саме на аналізі таких об`єктивних даних, психічного, неврологічного та соматичного станів [PERSON] , які докладно описувалися лікарями психіатрами під час огляду та лікування протягом усього періоду його перебування на психіатричному обліку (1992-2021 роки), та з подальшим урахуванням клінічних уявлень про закономірності перебігу наявних у нього розладів психічної діяльності, зіставляючи об`єктивні та суб`єктивні дані та їхню узгодженість між собою,ґрунтується висновок судово-психіатричного експерта № 600 від 23.04.2025 року. Отже, аналізуючи надані сторонами докази, покази свідків під час розгляду справи, зважаючи на медичну документацію, враховуючи висновок судово-психіатричного експерта № 600 від 23.04.2025 року, суд, дійшов висновку про наявність законних підстав для визнання недійсним заповіту [PERSON] від 22.02.2020 року, який складено на ім`я відповідача [PERSON] . Верховний Суд у постанові від 25.11.2021 року в справі № 210/573/19 зазначає, що обов`язковість вимог ст. 105 ЦПК України щодо призначення судової-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта, в цьому випадку, є належним доказом медичного характеру в розумінні ст. 77 ЦПК України. Інші доводи сторін не впливають на висновки суду, відтак не потребують детального обґрунтування. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи те, що позов задоволено в повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені позивачем судові витрати, що складаються із судового збору в загальному розмірі 1 488,60 грн. Крім того, суд стягує з [PERSON] судові витрати, пов`язані з проведенням судово-психіатричного експертного дослідження згідно висновку № 600 від 23.04.2025 року ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», проведеного на замовлення позивача, в розмірі 103 006,00грн, оскільки, судом цей висновок взято до уваги під час вирішення спору по суті. На підставі викладеного,

Outcome: approved