Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-30 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] , в інтересах якого діє опікун [PERSON] , через представника адвоката Бондаренко І.А., звернувся до суду з позовом, до відповідачів про скасування державної реєстрації права власності та відновлення державної реєстрації, усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, скасування державної реєстрації права оренди, визнання права власності та на земельні ділянки в порядку спадкування за законом та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що [INFO] помер\~батько позивача\~ [PERSON] . Після \~його смерті\~відкрилась спадщина\~на земельну\~ділянку №\~ [NUMBER] \~площею 7,16\~га,\~яка розташована\~на території\~колишньої Верхньоінгульської\~сільської ради\~Бобринецького району,\~нині Кетриманівська\~сільська рада\~Кропивницького району\~Кіровоградської області,\~яка належала\~померлому на\~підставі Державного\~акта серія\~ІІ-КР\~№028550. Заповіту [PERSON] \~не складав. До нотаріуса\~з заявою\~про прийняття\~спадщини звернулася\~його рідна\~сестра батька\~ [PERSON] ,\~яка отримала\~ свідоцтво\~про право\~на спадщину\~за законом. Згідно рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2020 року [PERSON] , в інтересах якого діє законний представник [PERSON] , визначено додатковий строк тривалістю в два місяці для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом, яка відкрилася після смерті [INFO] [PERSON] , батька позивача. Вказане рішення набрало законної сили. На цій підставі опікун позивача [PERSON] звернулася до Бобринецької державної нотаріальної контори у Кіровоградській області в його інтересах з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, але у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку йому було відмовлено, оскільки нотаріусом вже видано на неї свідоцтво №203 від 11 березня 2016 року в порядку ст.1262 ЦК України на ім`я сестри батька [PERSON] . Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08 липня 2021 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом реєстровий номер №203 від 11 березня 2016 року, видане Бобринецькою державною нотаріальною конторою у Кіровоградській області на ім`я [PERSON] після померлого [INFO] [PERSON] , а саме на земельну ділянку площею 7,16 га, яка розташована на території Верхньоінгульської сільської ради, Бобринецького району, Кіровоградської області, кадастровий номер 3520882400:02:000:2056. Скасовано державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку площею 7,16 га, яка розташована на території Верхньоінгульської сільської ради, Бобринецького району Кіровоградської області, кадастровий номер 3520882400:02:000:2056 за [PERSON] , здійснену на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, реєстровий номер № 203 від 11 березня 2016 року, виданого Бобринецькою державною нотаріальною конторою у Кіровоградській області. Вказане рішення набрало законної сили. Також вказує, що згідно відповіді Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 26.10.2022 року відповідно до наявних відомостей Державного земельного кадастру, за результатами поділу земельної ділянки із кадастровим номером 3520882400:02:000:2056, було створено нові земельні ділянки із кадастровими номерами: 3520882400:02:000:0424, загальною площею 3,58 га та 3520882400:02:000:0421 загальною площею 3,58 га. Таким чином успадкована ним земельна ділянка з кадастровим номером 3520882400:02:000:2056 набула статусу архівно, а [PERSON] , знаючи про всі судові рішення, які винесені не на її користь щодо вказаної земельної ділянки, умисно поділила її на дві окремі земельні ділянки, щоб перешкодити його успадкованому праву власності на неї та не визнаючи його права. На цій підставі звернувся до суду з вказаним позовом, де також зазначає, що зазнав моральної шкоди від дій відповідачів, оскільки [PERSON] незаконно розпорядилась його власністю та передала поза його волею вказані земельні ділянки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Агровіта Д», тому просить останнього усунути перешкоди в його користуванні вказаним нерухомим майном шляхом повернення, а також стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду в сумі 10000 грн та понесені судові витрати у справі солідарно. Також представник позивача адвокат Бондаренко І.А. 26 серпня 2024 року звернулася до суду із заявою про уточнення позовних вимог, яка фактично за своїм змістом є заявою про зміну предмету позову, та яка подала в порушення процесуальних строків, визначених ч.3 ст.49 ЦПК України, тому така заява, на підставі ч.2 ст.126 ЦПК України залишина судом без розгляду. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2023 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив у справі підготовче засідання. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2023 року закрито підготовче засідання та призначено до судового розгляду по суті справу. Ухвалою Бобриненцького районного суду Кіровоградської області від 13 грудня 2023 року клопотання представника відповідача задоволено про слухання справи в режимі відеоконференції. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10.04.2025 року визнано явку представника позивача, адвоката Бондаренко І.А. обов`язковою. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10.04.2025 року заяву представника позивача адвоката Бондаренко І.А. про забезпечення позову задоволено. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Представник позивача, опікун Бондар О.Л. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві, в подальшому в судове засідання не з`явилася заяв чи клопотань до суду не подавала. Представник позивача адвокат Бондаренко І.А. в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з підстав, зазначених у ньому, в подальшому подала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.168, том 2). Представник позивача\~ адвокат\~Попович С.М. в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві, в подальшому подала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.177, том 1). Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з`явилася по невідомій суду причині, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином. До суду заяв чи клопотань не подала. Відзиву на позовну заяву від відповідача також не надходило. Згідно ч.8\~ст.178 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник відповідача ТОВ «Агровіта Д» - адвокат Назаренко Ю.В. в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, від нього до суду надійшов відзив, який обґрунтований тим, що позивач не надав суду доказів того, що він в установленому законом порядку подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на відповідне майно та що нотаріус відмовив йому у видачі указаного свідоцтва, слід дійти до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення цих позовних вимог. Також вказує, що права відповідачів у справі не однорідні і виникли з різних підстав. Відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки і її право виникло на підставі норм закону про спадкування. ТОВ «Агровіта Д» є користувачем земельних ділянок на підставі укладеного договору і це право виникає з зобов`язальних правовідносин. Крім того позивач пропустив строк позовної давності, на цій підставі просять відмовити в задоволені позову в повному обсязі (а.с.76-77, том 1). Також до суду від представника ТОВ «Агровіта Д» надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (а.с.183, том 1). Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державний реєстратор «Центр надання адміністративних послуг Кетрисанівської сільської ради «Центр Дія» Демецька Тетяна Миколаївна в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяв чи клопотань до суду не подала. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази та оцінивши їх у відповідності до ст.89 ЦПК України вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого Бобринецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області від 05.06.2018 року, актовий запис 119 (а.с.17, том 1). Позивач [PERSON] є сином померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.18, том 1). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на земельну ділянку, площею 7,16 га, кадастровий номер 3520882400:02:000:055, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та яка розташована на території Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, колишньої Верхньоінгульської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, та яка належала померлому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-КР № 028550 (а.с.102, том 1). З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 06.10.2023 року за №74243043 та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 06.10.2023 року за №74243051 вбачається, що після смерті [PERSON] заведена спадкова справа №202-2015, номер у спадковому реєстрі 57932771. Заповіт від імені [PERSON] не складався (а.с.74-75, том 1). Як вбачається зі спадкової справи №202-2015 до майна померлого [INFO] [PERSON] , яка заведена 15.09.2015 року та закінчена 11.03.2016 року (а.с.87-139, том 1), після смерті [PERSON] до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини 11.03.2016 року звернулася його рідна сестра [PERSON] (а.с.100, том 1) та на її ім`я державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області Дроздовою О.П. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за №203 (а.с.117, том 1). У встановлений шестимісячний строк, позивач [PERSON] не звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, оскільки він є інвалідом І групи «А» з дитинства, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК Міністерства охорони здоров`я України серії 10 ААА №460894 (а.с.24, том 1). Згідно рішення\~Бобринецького районного\~суду Кіровоградської\~області від 19.09.2019 року у справі №383/626/19 [PERSON] визнано недієздатним та призначено [PERSON] опікуном над ним. Рішення суду набрало законної сили 22.10.2019 року (а.с.20-22, том 1). [PERSON] , яка діє як опікун над недієздатним [PERSON] , звернулася в інтересах підопічного до Державного нотаріуса Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області Дроздової О.П. для оформлення спадщини за законом, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області Дроздової О.П. від 23.12.2019 року за №870/02-31, оскільки [PERSON] пропустив шестимісячний строк. Крім того, в постанові зазначено, що 15 вересня 2015 року, з заявою про прийняття спадщин після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , звернулася рідна сестра спадкодавця [PERSON] та на її ім`я видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 7,16 га, кадастровий номер 3520882400:02:000:055 (а.с.23, том 1). Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2020 року у справі №383/39/20 [PERSON] , в інтересах якого діє законний представник - опікун [PERSON] , визначено додатковий строк тривалістю в два місяці для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом, яка відкрилася після смерті [INFO] [PERSON] . Вказане рішення набрало законної сили 13.10.2020 року (а.с.25-28, том 1). 23 жовтня 2020 року [PERSON] , як опікун [PERSON] та в його інтересах звернулася до Бобринецької Державної нотаріальної контори у Кіровоградській області з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.129 зворот, том 1). Також судом встановлено, що рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08 липня 2021 року у справі №383/258/21 визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом реєстровий номер № 203 від 11 березня 2016 року, видане Бобринецькою державною нотаріальною конторою у Кіровоградській області на ім`я [PERSON] після померлого [INFO] [PERSON] , а саме на земельну ділянку площею 7,16 га, яка розташована на території Верхньоінгульської сільської ради, Бобринецького району. Кіровоградської області, кадастровий номер 3520882400:02:000:2056. Також скасовано державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку площею 7,16 га, яка розташована на території Верхньоінгульської сільської ради, Бобринецького району, Кіровоградської області, кадастровий номер 3520882400:02:000:2056 за [PERSON] , здійснену на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, реєстровий номер №203 від 11 березня 2016 року, виданого Бобринецькою державною нотаріальною конторою у Кіровоградській області. Вказане рішення набрало законної сили 19.10.2021 року (а.с.29-32, том 1). 30 березня 2022 року повторно рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 30.03.2022 року у справі №383/1152/21 визнано [PERSON] , [INFO] , недієздатним та вставлено над ним опіку. [PERSON] , [INFO] , призначено опікуном [PERSON] . Вказане рішення набрало законної сили 30.04.2022 року (а.с.33-35, том 1). Опікун позивача [PERSON] з метою виконання рішення Бобринецького районного\~суду Кіровоградської\~області від\~08\~липня 2021\~року у\~справі №383/258/21 звернулася до державного реєстратора «Центр надання адміністративних послуг Кетрисанівської сільської ради «Центр Дія» Демецької Тетяни Миколаївни про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 3520882400:02:000:2056 за [PERSON] , але згідно рішення вказаного державного реєстратора від 24.11.2021 року за №61825603 їй було відмовлено, оскільки скасувати попереню державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку немождиво, у зв`язку з тим, що державна реєстрація прав на земельну ділянку проводиться виключно за наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про зареєстровану земельну ділянку (а.с.36, том 1). Як вбачається з відповіді Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 26.10.2022 року за №29-11-0.2-2599/2-22 відповідно до наявних відомостей Державного земельного кадастру, за результатами поділу земельної ділянки із кадастровим номером 3520882400:02:000:2056 було створено дві нові земельні ділянки із кадастровими номерами: 3520882400:02:000:0424 загальною площею 3,58 га та 3520882400:02:000:0421 загальною площею 3,58 га. Таким чином земельна ділянка з кадастровим номером 3520882400:02:000:2056 набула статусу архівної (а.с.37, том 1). З Інформації\~з Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно\~та Реєстру\~прав власності\~на нерухоме\~майно,\~Державного реєстру\~Іпотек,\~Єдиного реєстру\~заборон відчуження\~об`єктів нерухомого\~майна щодо\~об`єкта нерухомого\~майна від\~26.01.2023\~року за\~№321125088\~щодо земельної\~ділянки кадастровий\~номер 3520882400:02:000:0424 загальною площею\~3,58\~га встановлено запис про інше речове право 44807234 щодо оренди земельної ділянки на підставі договору оренди землі, серія та номер: 695, виданий 07.09.2017 року, орендар ТОВ «Агровіта Д» (а.с.38, том 1). З Інформації\~з Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно\~та Реєстру\~прав власності\~на нерухоме\~майно,\~Державного реєстру\~Іпотек,\~Єдиного реєстру\~заборон відчуження\~об`єктів нерухомого\~майна щодо\~об`єкта нерухомого\~майна від\~26.01.2023\~року за\~№321125685,\~щодо земельної\~ділянки кадастровий\~номер 3520882400:02:000:0421 загальною площею\~3,58\~га встановлено , що є запис про інше речове право 44807309 щодо оренди земельної ділянки на підставі договору оренди землі, серія та номер: 695, виданий 07.09.2017 року, орендар ТОВ «Агровіта Д» (а.с.39, том 1). Крім того, відповідно до змісту постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області Дроздової О.П. від 29.10.2024 року за №588/02-31, [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] відмовлено, оскільки при визначенні складу спадщини, встановлено, що відомості про право власності, інші речові права, обтяження щодо [PERSON] та земельні ділянки кадастровий номер 3520882400:02:000:2056 відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо суб`єкта №400995048 та щодо об`єкта нерухомого майна №400973099, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього 25.10.2024 року відсутні (а.с.40, том 2). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №414345004 та №414346788 від 20.02.2025 року, встановлено, що право власності на земельні ділянки кадастровий номер 3520882400:02:000:0424 та 3520882400:02:000:0421, площею 3,58 га зареєстроване за [PERSON] , також встановлено номер запису про інше речове право: 44807234, 44807309 від 07.09.2017 року, договір оренди землі, серія та номер: 695 виданий 07.09.2017 року, орендар ТОВ «Агровіта Д» (а.с.91-92, том 2). Отже судом встановлено, що відповідач [PERSON] , після ухвалення Бобринецьким районним судом Кіровоградської області 08.07.2021 року рішення, яким скасовано державну реєстрацію її права на спірну земельну ділянку кадастровий номер 3520882400:02:000:2056, площею 7,16 га, та визнано недійсним спірний правочин, умисно, щоб уникнути цивільно-правової відповідальності, здійснила дії з поділу спірної земельної ділянки кадастровий номер\~3520882400:02:000:2056 на дві нові земельні ділянки з кадастровими номерами 3520882400:02:000:0421 та 3520884200:02:000:0421, що у свою чергу унеможливлює оформлення позивачу свого права власності на успадковану ним земельну ділянку. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~та\~ст. 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно\~ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина\~перша\~статті\~16 ЦК України). Згідно\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд зобов`язаний керуватися завданням справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). За\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або заповітом. Відповідно до статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. На підставі ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Як убачається з ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язковим, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено,\~що позивач [PERSON] \~є сином\~померлого [PERSON] ,\~та прийняв\~спадщину після\~смерті батька\~як спадкоємциць першої черги на спадкування за законом. Також з досліджених вище доказів суд дійшов висновку, що дії відповідачки [PERSON] з поділу спірної земельної ділянки кадастровий номер\~3520882400:02:000:2056 на дві самостійні земельні ділянки свідчать про її небажання виконання рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області 08.07.2021 року та про невизнання нею права позивача [PERSON] на успадковану ним земельну ділянку. Згідно ч.ч. 1, 3 та 4 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Оскільки після поділу успадкованої позивачем земельної ділянки кадастровий номер\~3520882400:02:000:2056 відповідачкою [PERSON] на дві земельні ділянки, вона перестала існувати у цивільному обороті та вона набула статусу архівної, на цій підставі нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] , таким чином зазначене перешкоджає позивачу реалізувати своє право спадкування на нерухоме майно. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 22.09.2021 року у справі №227/3750/19 (провадження № 61-16069св20). Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Невчасне оформлення майнових прав за особою й неможливість їх успадкування внаслідок цього має розцінюватися як невиправдане втручання в приватну сферу особи, є порушенням її прав, які потребують захисту в судовому порядку, а тому за наявності правовстановлюючого документу на земельну ділянку спадкодавця, ефективним способом захисту, який є адекватним змісту порушеного права і не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України), є саме визнання права власності на спірну земельну ділянку за позивачем в порядку спадкування за законом. Крім того, суд зазначає, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту прав власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб. Аналогічні висновки зроблені у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 367/2022/15-ц від 29 травня 2019 року, та у справі 922/2723/17 від 01.10.2019 року. Враховуючи вищевикладене,\~вимога позивача\~про визнання\~за ним\~права власності\~на земельну\~ділянку для\~ведення товарного\~сільськогосподарського виробництва,\~кадастровий номер\~3520882400:02:000:2056\~площею 7,16 га, яка знаходиться на території Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області (колишньої Верхньоінгульської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області) в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Крім того, позивач просить скасувати рішення про державну реєстрацію індексний №60282786 від 10.09.2021 року земельної ділянки із кадастровим номером 3520882400:02:000:0424, земельної ділянки із кадастровим номером 3520882400:02:000:0421, що утворилися в результаті поділу земельної ділянки кадастровий номер 3520882400:02:000:2056, що надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області (колишньої Верхньоінгульської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області) та відновити державної реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 3520882400:02:000:2056, проте така вимога задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Скасування державної реєстрації права власності на майно не є належним способом захисту права власності, якщо мова йде про визнання права власності. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини\~другої\~статті\~16 ЦК України). Тлумачення пункту 1 частини\~другої\~статті\~16 ЦК України\~свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)). Такий спосіб захисту, як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)). Спадкування в Україні регулюється основним регулятором приватних відносин, яким є\~ЦК України\~(постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)). Процедура внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру регламентована\~Законом № 1952-IV. За загальним правилом, у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав чи їх обтяжень, державний реєстратор повинен керуватися нормами\~Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення. Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанови від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20). Абзацами другим та четвертим частини третьої\~статті 26 Закону № 1952-IV\~у чинній редакції передбачено, зокрема, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього\~Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим\~Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього\~Закону\~та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до\~статті 37 цього Закону. За змістом пункту 9 частини першої\~статті 27 Закону № 1952-IV\~у чинній редакції державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача на земельну ділянку було порушено незаконною реєстрацією права власності на нерухоме майно за відповідачами, з якими позивач не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення права власності відповідачів, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїми земельними ділянками. Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18. При цьому в силу положень абзацу першого частини третьої\~статті 26 Закону № 1952-IV\~у чинній редакції, відомості про право власності відповідачів не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої\~статті 37 цього Закону. Натомість державний реєстратор вчиняє нову реєстраційну дію - внесення до Державного реєстру відомостей про припинення права власності відповідачів на нерухоме майно на підставі судового рішення. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20). Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений\~законом\~або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19. Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм\~Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року у справі №916/2791/13. Аналізуючи наведені фактичні обставини в контексті приведених вище норм законодавства та правових позицій суду касаційної інстанції, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог у цій частині вимог про скасування рішення про державну реєстрацію індексний №60282786 від 10.09.2021 року земельної ділянки із кадастровим номером 3520882400:02:000:0424, земельної ділянки із кадастровим номером 3520882400:02:000:0421, що утворилися в результаті поділу земельної ділянки кадастровий номер 3520882400:02:000:2056 та відновлення державної реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 3520882400:02:000:2056, оскільки такі вимоги є похідними від вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом і вказані вимога не є ефективним способом захисту, оскільки задоволення таких вимог не призвело б до відновлення володіння відповідним нерухомим майном. Щодо позовних вимог про зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю «Агровіта-Д» усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 7,16 га кадастровий номер 3520882400:02:000:2056, яка внаслідок поділу складається з земельної ділянки 3,58 га з кадастровим номером 3520882400:02:000:0424 та земельної ділянки площею 3,58 га з кадастровим номером 3520882400:02:000:0421, шляхом її повернення власнику [PERSON] та скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, суд зазначає наступне. За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Стаття 1 Закону України «Про оренду землі» вказує, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно із ч. 1, 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Частина 1 статті 202 ЦК України вказує, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У тому випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Статтею 207 ЦК України встановлено загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Згідно зі ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] як власник успадкованої земельної ділянки площею 7,16\~га кадастровий\~номер 3520882400:02:000:2056,\~яка \~внаслідок поділу\~складається з\~земельної ділянки\~3,58\~га з\~кадастровим номером\~ 3520882400:02:000:0424\~та земельної\~ділянки площею\~3,58\~га з\~кадастровим номером\~3520882400:02:000:0421,\~ чи в його інтересах опікун [PERSON] не укладав договору її оренди з відповідачем ТОВ «Агровіта - Д», тобто не виявив своєї волі на вчинення вказаного правочину. Таким чином, державна реєстрація права оренди за орендарем ТОВ «Агровіта - Д» на спірні земельні ділянки, коли договір оренди фактично з власником землі не укладався, не відповідає вимогам закону та порушує право коримтування спірною земельною ділянкою позивачем. Згідно із ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки в межах негаторного позову впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц провадження №14-499цс19), яка застосована і в постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі № 385/290/23, провадження № 61-16488св23). Враховуючи викладене, суд вважає, що усунення перешкод у користуванні належною позивачу земельною ділянкою шляхом її повернення власнику, з огляду на те, що права та обов`язки сторін за договором оренди не виникли через її неукладеність, є ефективним способом захисту порушених прав власника, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Крім того, позивач зазначає, що реєстрація права оренди землі за орендарем ТОВ «Агровіта - Д» порушує його права та законні інтереси на розпорядження власністю, земельною ділянкою. Отже, реєстрація права оренди за відповідачем на земельну ділянку, у той час коли договір оренди позивач не підписував, не відповідає вимогам закону, державна реєстрація такого правочину порушує його права на користування та розпорядження власністю. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша\~статті 317 ЦК України). За змістом\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною п`ятою\~статті 6 Закону України «Про оренду землі»\~право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до частини другої\~статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього\~Закону, виникають з моменту такої реєстрації. За змістом пункту 1 частини першої\~статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до\~статті 11 зазначеного Закону\~державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(у редакції, чинній до 16 січня 2020 року) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої\~статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Згідно із\~Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року,\~статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої\~статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої\~статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього\~Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми, на відміну від положень частини другої\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом вказаної норми наразі виконанню підлягають судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 754/8547/19. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене, суд надавши належну оцінку заявленим позивачем позовним вимогам, виходить з того, що права позивача підлягають захисту та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав у тому числі й для задоволення позовних вимог про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Агровіта-Д» усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 7,16 га кадастровий номер 3520882400:02:000:2056, яка внаслідок поділу складається з земельної ділянки 3,58 га з кадастровим номером 3520882400:02:000:0424 та земельної ділянки площею 3,58 га з кадастровим номером 3520882400:02:000:0421, шляхом її повернення власнику [PERSON] та про скасування державної реєстрації іншого речового права (права оренди). Щодо заявленого представником відповідача ТОВ "Агровіта Д" клопотання про застосування строків позовної давності в частині вимог до вказаного відповідача, слід зазначити наступне. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Вказані приписи про застосування строку позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц та у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 648/533/16-ц (провадження № 61-20574св19). З огляду на викладене строки позовної давності позивачем в частині вимог про усунення перешкод у користуванні та скасуванні державної реєстрації права оренди не пропущені, відповідно клопотання про їх застосування у даній справі необґрунтоване, а тому суд відмовляє в його задоволенні. Позивачем також, заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди, завданої йому відповідачами, які чинять йому перешкоди в оформлені його спадкових прав за законом та користуванні його земельною ділянкою, та яку позивач оцінює у 10000,00 грн. Відповідно до статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з ч.1-3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У п.5 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода, в чому вона проявилась та оцінити розмір страждань, обґрунтувань чому позовна заява не містить. Суд констатує, що позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що спільні дії відповідачів та спір з ними щодо перешкоджанню йому в оформлені спадкових справ та користуванню земельною ділянкою завдали йому моральної шкоди, також не надано жодних доказів на підтвердження настання будь-яких негативних наслідків для позивача та на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між спором та шкодою. На цій\~підставі суд\~відмовляє і\~у задоволенні\~позовної вимоги\~про стягнення\~з відповідачів\~солідарно компенсації\~за завдану\~моральну шкоду\~в розмірі\~10000,00\~гривень. Враховуючи встановлені в судовому засіданні на підставі належних та допустимих доказів обставини справи, суд виснує, що стороною позивача позовні вимоги обґрунтовано частково, а тому задовольняє вимоги про визнання права власності за [PERSON] на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3520882400:02:000:205, у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , про усунення перешкод позивачу у користуванні вказаною земельною ділянкою шляхом зобов`язання Товариству з обмеженою відповідальністю «Агровіта-Д» її повернути позивачу [PERSON] та про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки із кадастровим номером 3520882400:02:000:0424, та із кадастровим номером 3520882400:02:000:0421. В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовляє у зв`язку з їх необґрунтованністю. На підставі викладеного та

Outcome: partial