Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-30 00:00:00

16 червня 2025 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла заява адвоката Галушка Сергія Станіславовича в інтересах [PERSON] про ухвалення додаткового рішення. У заяві адвокат Галушко С.С. прохав суд ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 14500,00 гривень. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16 червня 2025 року заяву про ухвалення додаткового рішення прийнято до розгляду (а.с.14-15). Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд заяви по витратах на правничу допомогу без її участі. Заперечує проти задоволення заяви, оскільки вона має скрутне матеріальне становище, за час судових засідань в неї значно погіршився стан здоров`я через стресову ситуацію. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Галушко С.С. подав заяву про розгляд справи без їх участі. Заяву про ухвалення додаткового рішення підтримує та прохає задовольнити. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що заява про ухвалення додаткового рішення підлягає задоволенню частково. Судом установлено, що рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 13 червня 2025 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу відмовлено повністю. Питання щодо відшкодування відповідачеві [PERSON] понесених ним витрат на правничу допомогу не було вирішено, оскільки 13 червня 2025 року представник відповідача подав заяву про надання доказів про розмір понесених відповідачем судових витрат на правничу допомогу в п`ятиденний строк після ухвалення судового рішення. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно ч. 1 ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.\~\~ Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Згідно ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями частин 1-3 ст. 137 ЦПК визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Частиною 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. На підтвердження вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем [PERSON] , надано договір № 13 про надання правничої допомоги від 30.01.2024 року, додаткову угоду від 15.01.2025 року до договору про надання правничої допомоги від 30.01.2024 року № 13, акт про приймання-передачу правничих послуг від 16.06.2025 року, розрахунок витрат на правничу допомогу від 16.06.2025 року, квитанції (а.с.4-11). Пунктом 3 Договору № 13 про надання правничої допомоги від 30.01.2024 року встановлено, що розмір гонорару становить 6000,00 гривень. Вартість 1 години роботи адвоката при наданні правничої допомоги клієнту за цим Договором становить 30 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2024, а саме 908,40 гривень (3028,00 грн. х 30 %). За домовленістю сторін розмір гонорару може бути збільшений або зменшений. Додатковою угодою від 15.01.2025 року внесено зміни до пункту 3 договору про надання правничої допомоги від 30.01.2024 року № 13, а саме: збільшено розмір гонорару до 15000,00 гривень. Усі інші положення Договору залишилися незмінними. У розрахунку витрат на правничу допомогу від 16.06.2025 року та акті про приймання-передачу правничих послуг від 16.06.2025 року наведено детальний опис виконаних робіт (наданих послуг). Адвокатом витрачено 16 годин часу для надання правничих послуг. Розмір витрат клієнта за надану правничу допомогу складає 14534,40 гривень (16 год. х 908,40 грн.). Узгоджений між сторонами розмір витрат становить 14500,00 гривень. 30 січня 2024 року відповідачем [PERSON] сплачено 6000,00 гривень, а 16 червня 2025 року - 8500,00 гривень. Усього сплачено 14500,00 гривень. За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. Принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року по справі № 826/15063/18, додатковій постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто в розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони в разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Втручання суду в договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц суд звернув увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, в положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Позивач [PERSON] заперечувала проти стягнення з неї витрат на правничу допомогу, мотивувавши тим, що вона має скрутне матеріальне становище, за час судових засідань в неї значно погіршився стан здоров`я через стресову ситуацію. На підтвердження даних обставин надала відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 26.06.2025; довідку Пенсійного фонду України форми ОК-5 від 26.06.2025 року; рішення про відмову в призначенні пенсії по віку від 26.09.2022 року № 163750019752; довідку з Державної служби зайнятості від 26.09.2022 року; консультаційний висновок спеціаліста від 05.03.2025 року. Однак позивачем [PERSON] не доведено неспівмірності витрат відповідача на правничу допомогу складності справи, виконаній адвокатом роботі, витраченому ним часу на виконання робіт, обсягу наданих послуг.\~ Матеріальний стан позивача не є підставою для відмови в задоволенні заяви представника відповідача про розподіл витрат на правничу допомогу. Разом з тим, у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року по справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року по справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката. Тому суд не вбачає підстав для стягнення з позивачки 454,20 гривень за надану представником відповідача послугу - участь у судовому засіданні з розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення по справі щодо розподілу судових витрат, оскільки судове засідання не проводилося та представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи без їх участі. Ураховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 14045,80 гривень (14500,00 грн. - 454,20 грн.). На підставі викладеного вище, заява про ухвалення додаткового рішення підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial