Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

18 квітня 2025 року [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м.Черкаси із вказаною позовною заявою, в якій просить суд стягнути з [PERSON] борг за договором позики в розмірі 15000 грн та судові витрати. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що ним 28.08.2024 було передано в борг [PERSON] грошові кошти в розмірі 15000 грн. На підтвердження отримання коштів відповідачем було написано і надано позивачу особисту письмову розписку із зазначенням у ній умов щодо повернення позики. Згідно розписки, дата повного погашення боргу 10.09.2024. Незважаючи на те, що строк повернення позики настав, проте, як стверджує позивач, відповідач йому борг не повернув та уникає виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Неодноразові звернення позивача з проханням дотримуватися взятого зобов`язання щодо повернення грошових коштів, як стверджує позивач, відповідачем постійно ігноруються. У зв`язку із викладеним, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та просить стягнути з відповідача не виплачений борг за договором позики у розмірі 15000 грн, а також судові витрати. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 квітня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики; визнано справу малозначною, а її розгляд вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; призначено розгляд справи по суті о 08 год 50 хв 26 травня 2025 року в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси (а.с.18-19). Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.05.2025, що занесена до протоколу судового засідання №4583548, розгляд справи відкладений до 10 год 00 хв 30 червня 2025 року (а.с.46-47). У зв`язку з наявністю законодавчо визначених умов для проведення заочного розгляду справи, суд 30 червня 2025 року постановив ухвалу про заочний розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. У цьому судовому рішенні суд детально виклав підстави для проведення заочного розгляду справи, а тому повторно їх зазначати у судовому рішенні по суті спору суд не вбачає підстав (а.с.57). У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю з підстав, що викладені у позовній заяві. Просив суд стягнути з відповідача не виплачений борг за договором позики від 28.08.2024 у розмірі 15000 грн, а також судові витрати. Додатково у судовому засіданні, що відбулося 30.06.2025, позивач пояснив, що з метою позасудового вирішення спору він неодноразово телефонував відповідачу [PERSON] , однак слухавки останній не брав, що і зумовило позивача звернутися до суду із означеним позовом. Відповідач [PERSON] у жодне судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце проведення судового засідання щоразу був повідомлений належним чином, а саме: шляхом направлення судової повістки про виклик до суду на адресу місця реєстрації проживання, що зазначена у довідці Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради №7875/11793-01-10 від 21.04.2025, а саме: [ADDRESS] , які щоразу поверталися до суду із зазначенням причин повернення: адресат відсутній за вказаною адресою, що є належним повідомлення учасника справи про день, час та місце розгляду справи в розумінні п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України (а.с.24, 50). Частиною 1 ст.223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце проведення судового засідання, у судове засідання не з`явився, заяв чи клопотань про відкладення судового засідання до суду не подав, тому суд, заслухавши думку позивача [PERSON] , який не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідача як учасника справи, ухвалив проводити заочний розгляд цивільної справи №711/3363/25. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію позивача, висловлену як письмово, так і під час проголошення вступного слова, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] , що виданий 01.06.2007 Чигиринським РВ УМВС України в Черкаській області, копія витягу якого була досліджена судом у судовому засіданні, що відбулося 30.06.2025 (а.с.7-8). Із розписки від 28.08.2024 суд встановив, що 28 серпня 2024 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму в розмірі 15000 грн, які зобов`язався повернути 10 вересня 2024 року. Також із означеного письмового доказу суд встановив, шо він містить підпис [PERSON] як позичальника (а.с.10). Позивач підтвердив відповідність копії письмового доказу (розписки) оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення, тобто в порядку абз.2 ч.5 ст.95 ЦПК України. У судовому засіданні, що відбулося 30.06.2025, суд безпосередньо дослідив оригінал розписки позичальника [PERSON] від 28.08.2024 (а.с.52), який був долучений до матеріалів справи №711/3363/25 протокольною ухвалою суду (а.с.53-55). \~ \~ \~ \~Також у судовому засіданні суд дослідив копію витягу із паспорта громадянина, яким документований відповідач [PERSON] , і встановив, що серія і номер цього документа є ідентичними тим, що зазначені у розписці від 28.08.2024, за допомогою яких, зокрема, ідентифіковано відповідача як позичальника згідно умов, укладеного між сторонами договору позики (а.с.11-12). Суд, безпосередньо дослідивши усі засоби доказування, що подані сторонами як на підтвердження своїх позовних вимог, так і заперечень проти них, дійшов таких висновків. Частиною першою\~статті 509 ЦК України\~передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У частині першій\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частинами першою, другою\~статті 598 ЦК України,\~зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі\~статтею 610 ЦК України,\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша\~статті 611 ЦК України). Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Згідно зі\~статтею 1049 ЦК України,\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. З аналізу означених норм матеріального права суд зробив висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Аналогічний висновок щодо застосування положень ст.1046, 1047 ЦК України викладений у постанові Верховного Суду від 22.08.2019 в справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), який судом враховується з метою виконання положень ч.4 ст.263 ЦПК України. Згідно зі\~статтею 12 ЦПК України,\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі\~76,\~77 ЦПК України). Відповідно до\~статті 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З аналізу означених норм процесуального права суд зробив висновок, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України,\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач [PERSON] на підтвердження підстав позову та з метою доведення перед судом позовних вимог, в контексті укладення між сторонами договору позики, до позовної заяви долучив копію розписки від 28.08.2024. Водночас у судовому засіданні, що відбулося 30.06.2025, надав для огляду оригінал означеного письмового доказу, який судом був безпосередньо досліджений на виконання положень ч.6 ст.95 ЦПК України. Таким чином, із дослідженого безпосередньо в судовому засіданні оригіналу розписки від 28.08.2024 (а.с.52), суд встановив, що його сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови її повернення, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору на таких умовах шляхом підписання розписки безпосередньо відповідачем [PERSON] . Згідно ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проте всупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідачем не надано суду жодних доказів як неотримання ним у позику від [PERSON] грошових коштів в сумі 15 000 грн, так і доказів своєчасного та у повному (частковому) обсязі виконання умов договору позики в строки, передбачені цим правочином. Водночас матеріалами справи підтверджується той факт, що сума позики, яка була обумовлена між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] і відображена в розписці від 28.08.2024, була отримана відповідачем готівкою у день написання ним боргової розписки. Такий висновок суду грунтується на тому, що за правовою природою розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, яким підтверджується як укладення договору позики, його умови, так і засвідчує отримання позичальником від позикодавця певної грошової суми та є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень ст.1046 ЦК України у взаємозв`язку із положеннями ст.1047 ЦК України в подібних правовідносинах викладений Верховним Судом у постанові від 16 лютого 2022 року у справі №520/19325/18 (провадження № 61-9353св21). Крім того, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Отже, аналізуючи зміст розписки від 28.08.2024, суд встановив, що позивач [PERSON] передав, а відповідач [PERSON] отримав у борг грошові кошти в сумі 15 000 грн, які зобов`язався повернути позикодавцю 10 вересня 2024 року. Факт отримання відповідачем у позику грошових коштів від позивача підтверджується словосполученням: «взяв у борг», що безумовно свідчить про факт переходу коштів від позикодавця до позичальника. У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку, що позовна вимога, заявлена позивачем і викладена у прохальній частині позовної заяви від 18.04.2025 є обгрунтованою та вмотивованою, а тому позов [PERSON] підлягає до задоволення. Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає про таке. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1 ст.133 ЦПК України). Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд визнав позовні вимоги позивача про стягнення боргу за договором позики обгрунтованими, тому із відповідача на користь позивача,

Outcome: approved