Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-10 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва із позовною заявою до [PERSON] про тлумачення змісту договору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 січня 2020 року між сторонами укладено Договір за умовами якого [PERSON] зобов`язався надати позивачу чотири квартири у ЖК «Новопечерські Липки» для проведення будівельно-оздоблювальних робіт та інших робіт із комплектації з метою збільшення їх вартості та подальшого перепродажу. Сторони погодили, що позивач проводить усі роботи за рахунок відповідача, також було погоджено суми та графік внесення чергових платежів відповідачем з метою виконання позивачем умов Договору. У розумінні позивача, укладений договір за своєю природою є змішаним договором та містить елементи договору спільної діяльності, інвестиційного договору, до говору доручення та договору надання послуг. Відповідач направив на адресу позивача претензію, пославшись на частину 4 статті 849 ЦК України, вимагав повернення коштів у розмірі 20 000,00 доларів США. Позивач вважає, що неправильне тлумачення відповідачем пунктів договору призвело до направлення ним безпідставної та необґрунтованої претензії, тому просить здійснити тлумачення договору в цілому, зазначивши положення Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини за даним договором. Ухвалою від 08 травня 2024 року Дарницький районний суд міста Києва передав позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про тлумачення змісту договору на розгляд за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва. Ухвалою від 27 червня 2024 року Печерський районний суд міста Києва відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 19 вересня 2024 року [PERSON] отримав ухвалу від 27 червня 2024 року та копію позовної заяви із додатками, що підтверджується зворотнім рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 19 вересня 2024 року відповідач через систему «Електронний суд» звернувся до Печерського районного суду міста Києва із відзивом на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. На обґрунтування цього відповідач зазначив, що тлумачення договору можливе тільки до початку виконання договору, натомість позивач звернувся із позовною заявою про тлумачення договору після початку виконання сторонами його умов. Також відповідач звернув увагу, що позивач не просить розтлумачити зміст даного договору або його частину, не вказує що певний пункт договору містить невизначеності і незрозумілості. Також відповідач зазначив, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту. 30 вересня 2024 року представник позивача подала відповідь на відзив, у якій зазначила, що відзив подано з пропущенням строку на його подання. Також зазначено, що в укладено договорі не визначено вид договору, не деталізовано права та обов`язки, не дано на посилання на норми права яким має підпорядковуватись договір, не надано назв сторін. Представник позивача послалась на практику Верховного Суду, відповідно до якої зазначено, що потреба у тлумаченні виникає у разі різного розуміння змісту договору його сторонами. 09 жовтня 2024 року через систему «Електронний суд» представник відповідача подав письмові пояснення, у яких зазначив, що позивач заявляючи позовні вимоги про тлумачення договору фактично просить встановити норми закону якими регулюється правовідносини. 30 жовтня 2024 року через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на письмові пояснення відповідача. Представник позивача зазначила, що письмові пояснення дублюють аргументи відзиву на позов. Зазначила, що підставою тлумачення договору є наявність спору між сторонами правочину щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 30 січня 2020 року [PERSON] (Сторона-1) та [PERSON] (Сторона-2) уклали договір, відповідно до якого [PERSON] надасть чотири квартири у ЖК «Новопечерські Липки» [PERSON] для проведення будівельно-оздоблювальних робіт та інших робіт із комплектації ля збільшення їх вартості та подальшого перепродажу (пункт 1 Договору). За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з приписами статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу, у разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови. Відповідно до частин другої-четвертої статті 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьої цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. Аналогічний висновок наведено у постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) та від 05 грудня 2022 року в справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) За змістом статті 213 ЦК України тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов`язком за умови наявності спору. Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі. Потреба у тлумаченні правочину виникає у зв`язку з неповнотою або недостатньою ясністю окремих його умов. Саме тому при тлумаченні правочину насамперед повинно братися до уваги однакове для всього змісту правочину буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, вжитих у правочині. Аналогічний висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17). Тобто, у розумінні наведених приписів на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов`язки сторін, тлумачення необхідно розуміти як спосіб надання можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Позивач, звертаючись до суду із позовною заявою, просив протлумачити договір від 30 січня 2020 року у цілому, зазначивши положення ЦК України, які регулюють правовідносини за даним договором. Водночас позивач не заявляв вимоги щодо тлумачення конкретного пункту, розділу чи терміну цього договору. Позивач просив з`ясувати які саме норми ЦК Україні регулюють правовідносини за цим договором, що за своєю природою не є змістом договору, у розумінні статті 628 ЦК України, що у свою чергу не може бути предметом судового тлумачення. Відтак, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною третьою статті 141 ЦПК України регламентовано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідач просив стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн. На підтвердження цього розміру відповідач надав рахунок на оплату послуг адвоката, у якому наведено види послу, які надавались. Водночас позивач заперечив щодо розміру витрат на правничу допомогу, зазначаючи, що він є неспівмірним з обсягом наданих послуг. Заперечив, щодо твердження представника відповідача що ним було здійснено заходи щодо збирання доказів, тоді як надані докази є лише копіями матеріалів іншої справи. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частина п`ята статті 137 ЦПК України встановлює, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зробила висновок, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання щодо оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Також у рішенні ЄСПЛ зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Outcome: approved