Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~18.03.2025 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що вона та відповідач [PERSON] 24.10.2004 року зареєстрували шлюб, який наразі не є розірваним, але носить формальний характер. Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі сторонами було набуто квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказане майно зареєстроване за відповідачем, проте кредитні платежі за придбання спірної квартири здійснювалися за спільні кошти, кредитні зобов`язання виконувались спільними зусиллями, а тому квартира є спільною сумісною власністю подружжя та їх частки у ній рівні. Добровільно дійти згоди про поділ спільної квартири, придбаної під час перебування у шлюбі, вона з відповідачем не змогла, а тому змушена звертатися до суду із цим позовом. Просить суд, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на частину квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати по справі. До початку судового засідання позивачкою було подано до суду заяву з проханням розгляд справи здійснювати у її відсутності, заявлені позовні вимоги вона підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, щодо постановлення заочного рішення не заперечує (а.с. 58). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, оскільки відбуває покарання у вигляді позбавлення волі в ДУ «Полицька виправна колонія (№ 76)» на підставі вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.09.2021 року у справі № 161/19395/17. Про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся своєчасно та належним чином, що підтверджується розписками про отримання судової повістки (а.с. 48, 56), заяви, клопотання, відзив на позовну заяву від нього на адресу суду не надходили. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 24.10.2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом РАЦС Ратнівського районного управління юстиції Волинської обл. за актовим записом № 61 (а.с.9). Крім того, судом встановлено, що 25.08.2005 року відповідачем було укладено кредитний договір № 014/11-01/7090 з АПП «Аваль» (АТ «Райффайзенбанк»), на підставі якого [PERSON] було видано кредитні кошти для придбання нерухомого майна, а саме: двохкімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 63,25 кв.м. Даний кредитний договір забезпечений іпотечним договором, укладеним між АПП «Аваль» та відповідачем, посвідченим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Т.О., за реєстровим № 3159/121 (а.с.10-17). Право власності на вказане нерухоме майно зареєстроване за відповідачем [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 14 від 01.02.2006 року (а.с. 19-20). Як вбачається із висновку про вартість об`єкта оцінки, складеного 03.02.2010 року експертом-оцінювачем [PERSON] , ринкова вартість квартири [ADDRESS] на дату оцінки складає 483 540 грн. (а.с. 24). Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Статтею 57 СК України закріплений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Разом з тим, ч.ч. 6, 7 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування на іншого. В ході розгляду справи відповідачем не заперечувалася та обставина, що він з позивачкою перебували у зареєстрованому шлюбі на час придбання спірного майна та що вказане майно придбано за спільні кошти подружжя. Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України манно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України). Отже, суд вважає доведеним, що на квартиру [ADDRESS] поширюється режим права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , частки яких є рівними. Таким чином, квартира [ADDRESS] підлягає поділу між сторонами в рівних частках, а тому є усі передбачені законом підстави для визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку вказаного нерухомого майна. При цьому, суд, у відповідності до вимог 206 ЦПК України, приймає до уваги визнання позову відповідачем та вважає, що таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За наведених обставин, суд вважає позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення у повному обсязі. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Враховуючи те, що позивачем було сплачено 2407,70 грн. від необхідної суми судового збору 2417,70 грн., то відповідно, залишок суми, в розмірі 10 грн. необхідно достягнути з відповідача на користь держави. На підставі ст.ст. 60, 61, 69-71 СК України, ст.ст. 321, 368, 391 ЦК України,

Outcome: approved