Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-10 00:00:00

08.05.2025 року до Шевченківського районного суду міста Полтави надійшла позовна заява [PERSON] , подана адвокатом Остапенко І.О., до Полтавського комунального автотранспортного підприємства 1628 (далі Полтавське КАТП-1628) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якій прохала: визнати протиправним та скасувати наказ Полтавського КАТП-1628 «Про звільнення [PERSON] » від 14.04.2025р. № 217/к; поновити [PERSON] на роботі на посаді начальника договірного відділу Полтавського КАТП-1628 з 16.04.2025р.; стягнути з Полтавського КАТП-1628 на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.04.2025р. року по день поновлення на роботі, моральну шкоду в розмірі 100000 грн. В обґрунтування позову послалася на те, що наказом Полтавського КАТП-1628 від 14.04.2025р. № 217/к позивача 15.04.2025 року було звільнено з посади начальника договірного відділу у зв`язку зі скороченням чисельності та штату, пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю (далі КЗпП) України на підставі наказу «Про введення в дію Штатного розпису Полтавського КАТП-1628 на 2025» від 31.01.2025 року № 018, повідомлення про заплановане вивільнення та пропозицію щодо переведення на іншу посаду від 10.02.2025 року № 0293. 12.02.2025 року, ознайомившись з повідомленням про заплановане вивільнення № 02093 від 10.02.2025 року, [PERSON] висловила свою згоду на переведення на посаду начальника відділу збуту послуг та претензійної роботи, яка була їй запропонована. Електронним листом в квітні 2025 року роботодавець повідомив позивачу, що кваліфікація позивача та досвід роботи «не відповідає посадовим вимогам начальника відділу збуту послуг та претензійної роботи Полтавського КАТП-1628» та ознайомив [PERSON] з переліком вакантних посад станом на 01.04.2025р., серед яких, була наявна посада заступника начальника з питань збору та реалізації вторинної сировини. 15.04.2025 року, в останній робочий день, позивач написала заяву про переведення на запропоновану посаду заступника начальника з питань збору та реалізації вторинної сировини. 24.04.2025 року відповідач надіслав позивачу лист, в якому зауважив, що 15.04.2025 року [PERSON] була ознайомлена з наказом № 217/к про звільнення під розпис та отримала повний розрахунок, а тому після звільнення питання про будь-яке переведення на іншу посаду немає правового змісту. На момент звільнення позивача, остання була вагітною, про що достеменно було відомо повноважним представникам роботодавця, в тому числі, керівнику підприємства, який підписував наказ про звільнення. З Штатного розпису підприємства вбачається, що ліквідувуався договірний відділ (переміщено посади у відділ збуту послуг та претензійної роботи 13 посад), ліквідовано (скорочено) 3 посади, в тому числі, посада позивача; створювався відділ збуту послуг та претензійної роботи. Як стверджує позивач, щодо неї керівником підприємства чинився тиск та цькування під час її роботи на підприємстві за її чітку позицію щодо належного виконання посадових обов`язків працівниками підрозділу, який очолювала позивач та безпосередньо керівником підприємства. У січні 2025 року позивач зверталася до секретаря Полтавської міської ради та т.в.о. начальника Полтавського КАТП-1628 з службовою запискою про те, що [PERSON] , який є рідним братом [PERSON] влаштував на робочому місці розпивання алкогольних напоїв. З вини відповідача позивач була протиправно позбавлена гарантованого Конституцією права на працевлаштування за відсутності обставин і підстав для її звільнення. Звільнення позивачки відбулося в період її вагітності. Після звільнення її звичний спосіб життя порушений. Отримуваний раніше дохід за місцем праці був джерелом матеріального забезпечення її сім`ї. На її утриманні перебуває малолітній син, чоловік має інвалідність 2 групи. Позивач теж є інвалідом другої групи. Дана ситуація стала предметом негативного обговорення серед колишніх співробітників, як нібито непотрібного фахівця при всіх трудових досягненнях позивача. У даній справі позивач внаслідок тривалих порушень її трудових прав, через перенесений стрес та постійне перманентне психологічне напруження та нервування з цього приводу їй було заподіяно моральну шкоду, грошова компенсація якої складає суму еквівалентну 100 000 грн. Звільнення позивача відбулося внаслідок мобінгу керівництва відповідача та його особиста неприязнь саме по відношенню до неї. Роботодавець не врахував переважні права позивача на залишенні на роботі, її кваліфікацію, досвід роботи та продуктивність праці, відсутність дисциплінарних стягнень. Роботодавець, усвідомлюючи той факт, що звільнення позивачки є незаконним, не скасував наказ про звільнення за своєю ініціативою. При цьому, роботодавець не обмежений у праві самостійно скасувати наказ про звільнення працівника, якщо таке звільнення відбулося помилково, тому скасування наказу про звільнення позивача самим відповідачем має наслідком поновлення працівника на роботі з дати звільнення та виплату йому заробітної плати за весь період вимушеного прогулу (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 753/5516/20). Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду щодо захисту своїх порушених прав. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 09.05.2025 року за позовною заявою відкрито спрощене позовне провадження. 26.05.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач просив відмовити у задоволенні позову. У відзиві відповідач вказує, що 06.02.2024 року [PERSON] прийнята на роботу в Полтавське КАТП-1628 начальником договірного відділу. 31.01.2025 року Наказом за №018 «Про введення в дію Штатного розпису Полтавського КАТП-1628 на 2025 рік», починаючи з 16.04.2025 року введено в дію Штатний розпис Полтавського КАТП-1628 на 2025 року, погоджений з управлінням житлово\-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради та первинною профспілковою організацією підприємства. В зв`язку з ліквідацією договірного відділу та створенням відділу збуту послуг та претензійної роботи відповідно до вимог трудового законодавства України (ст. 49-2) на підприємстві було проведено процедуру скорочення (вивільнення) працівників. 12.02.2025 року [PERSON] повідомлено про заплановане вивільнення та запропоновано ознайомитися з переліком вакантних посад на підприємстві, з яким позивач ознайомилась під підпис. Внаслідок вказаної реорганізації виникла необхідність розширити кваліфікаційні вимоги до керівника відділу, а саме: відділ очолює начальник відділу збуту послуг та претензійної роботи, який має вищу юридичну освіту (спеціаліст, магістр) і стаж роботи за фахом у сфері правової діяльності не менше 2 років, про що і було повідомлено позивача і знову запропоновано перелік вільних вакантних посад на підприємстві. Кваліфікаційні вимоги до керівників структурних підрозділів встановлені Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників та у внутрішніх нормативних документах організацій. Тому в даному випадку порушень з боку підприємства не було. Наказ про звільнення [PERSON] від 14.04.2025 року за №217/к, з яким вона ознайомилась без заперечень 15.04.2025 року, підтверджує відсутність порушень чинного законодавства. Що стосується поданої заяви позивачем в останній робочий день 15.04.2025 року про переведення на запропоновану посаду заступника начальника з питань збору та реалізації вторинної сировини, то така заява до Полтавського КАТП-1628 не надходила. Втім Полтавським КАТП-1628 надано вичерпну правову відповідь на заяву позивача від 18.04.2025 року, в якій позивач посилається на подану заяву від 15.04.2025 року. Позивач жодним чином не підтвердила свою вагітність, а саме не повідомила ні листом про свій стан, ні надала медичну довідку. До позовної заяви додала Протокол ультразвукового дослідження органів малого тазу жінки, який не містить назву медичного закладу, відсутній номер, печатка, штамп, тому цей документ не є належним та допустимим доказом. У своїй позовній заяві позивач стверджує, що на неї з боку керівництва чинився тиск та цькування при цьому знову ж таки не надає суду належних доказів. У наказі №190/вп про наданні відпустки позивач вказує на порушення ст. 184 КЗпП України, але дана стаття передбачає гарантії при прийнятті на роботу і заборону звільнення вагітних жінок, а не порушення при наданні відпусток. На звернення позивача до секретаря Полтавської міської ради зі службовою запискою, надано була відповідь після проведення службового розслідування. Тому на позивача ніяким чином не чинився тиск. Вважають, що розрахунок витрат на правову допомогу не є обґрунтованим, а їх розмір є завищеним та неспівмірним з наданими послугами. Більше того позов по трудовому спору відноситься до справ незначної складності (а.с. 58-64). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позовні вимоги задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. У судовому засіданні наголосила на тому, що ні на вимогу [PERSON] , ні її як адвоката відповідачем не було надано Положення про відділу збуту послуг та претензійної роботи, також не було надано Положення про договірний відділ для того, щоб порівняти їх та визначити відмінності. Також не було надано посадових інструкцій. Відповідач вказує, що саме позивач не розробила Положення про договірний відділ та Посадову інструкцію на начальника цього відділу. Проте позивач стверджує, що вказані документи були в наявності, коли вона працювала. Позивач стверджує про булінг - цькування її з боку керівництва підприємства. Роботодавець повинен був надати всі вакантні посади, які відповідали [PERSON] за кваліфікацією, професією тощо Коли вона погодилася на одну з запропонованих їх посад, їй було відмовлено. Тоді вона 15.04.2025 року надала згоду на іншу посаду заступника начальника відділу, повідомила керівника кадрів, що вона вагітна. Роботодавець також не звернув на це увагу та не вчинив жодних дій щодо не порушення чинного законодавства. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Вказувала, що її звільнили незаконно, оскільки до неї було упереджене ставлення, на неї чинився тиск керівництвом. Вона зверталася з приводу булінгу до Управління праці, але їй усно повідомили, що перевірки не здійснюються. Вона виявила згоду на переведення на одну з тих посад, що була їй запропонована. Їй керівник прямо казав, що її звільнять. Вона 15.04.2025 року подала ще одну заяву, про переведення на посаду заступника начальника відділу. Також вона повідомила начальника відділу кадрів, що вона вагітна. Оскільки їй не надали можливості зазначити заперечення на наказі про звільнення, вона їх написала на наказі про відпустки. Не надала ніяких документів щодо свого стану вагітності тому, що зараз такі довідки не надають, все відбувається в Хелсі. Крім того, вона не хотіла, щоб ці питання обговорювали у колективі. Представник відповідача у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що підприємством здійснювалася реорганізація. Про наступне вивільнення було повідомлено начальника договірного відділу [PERSON] , повідомлено про всі наявні вакантні посади. З приводу того, які посади підходять за освітою та стажем, позивач могла звернутися до керівництва підприємства. Проте посада, на яку позивач виявила бажання бути переведеною, не відповідала за освітою. Представник відповідача підтвердив, що з 16.04.2025 року на підприємстві виконує обов`язки начальника відділу збуту послуг та претензійної роботи Коротіна Н.В., яка була заступником начальника договірного відділу, коли [PERSON] була його начальником. [PERSON] має педагогічну освіту, погодилася на переведення на нижчу посаду. Визнав, що у Довіднику кваліфікаційних вимог щодо посади начальника відділу зазначено лише вища освіта. Кваліфікаційні вимоги до посади, на яку претендувала позивач були сформульовані керівництвом КАТП. Вказував, що витрати на правову допомогу є завищеними, оскільки рахувати кожну сторінку заяви у сумі понад 1000 грн. є завищеною вартістю послуги з урахуванням того, що справа є незначної складності. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, пояснення позивача, заслухавши свідка, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивач \~з 06.02.2024 року до дати звільнення 15.04.2025 працювала на посаді начальника договірного відділу КАТП-1628 (а.с.71). Згідно з Наказом за №018 від 31.01.2025 року «Про введення в дію Штатного розпису Полтавського КАТП-1628 на 2025 рік», починаючи з 16.04. 2025 року введено в дію Штатний розпис Полтавського КАТП-1628 на 2025 року (а.с. 72). У зв`язку ліквідацією договірного відділу, скорочувалися 3 штатні посади, зокрема начальника договірного відділу. В зв`язку з ліквідацією договірного відділу та створенням відділу збуту послуг та претензійної роботи відповідно до вимог трудового законодавства України на підприємстві було проведено процедуру скорочення (вивільнення) працівників (а.с. 73-74). 12.02.2025 року [PERSON] повідомлено про заплановане вивільнення та запропоновано ознайомитися з переліком вакантних посад на підприємстві (а.с. 75), з яким позивач ознайомилась під підпис. 12.02.2025 року позивач подала заяву про переведення на посаду начальника відділу збуту послуг та претензійної роботи, яка була їй запропонована (а.с. 26). Вказані обставини сторонами не оспорюються. Електронним листом, як зазначає позивач, в квітні 2025 року роботодавець повідомив позивачу, що «Положенням про відділ збуту та претензійної роботи Полтавського КАТП-1628», на посаду призначається особа, яка має вищу юридичну освіту (спеціаліст або магістр) і стаж роботи за фахом у сфері правової діяльності не менше двох років. Згідно документів, які містяться в особовій справі, кваліфікація позивача та досвід роботи «не відповідає посадовим вимогам начальника відділу збуту послуг та претензійної роботи Полтавського КАТП-1628». Вказаний лист містив перелік вакантних посад станом на 01.04.2025 р., серед яких, в тому числі, була наявна посада заступника начальника з питань збору та реалізації вторинної сировини (а.с. 30). Вказані обставини сторонами також не оспорються. 15.04.2025 року позивач подала до Полтавського КАТП-1628 заяву про переведення на запропоновану посаду заступника начальника з питань збору та реалізації вторинної сировини. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , начальник відділу кадрів Полтавського КАТП-1628, показала, що на підприємстві проводилася реорганізація. Після проведеного скорочення з квітня 2025 року на посаді начальника відділу збуту послуг та претензійної роботи працює [PERSON] , яка має педагогічну роботу, проте має великий досвід на такій посаді. Вона тимчасово виконує обов`язки начальника відділу. [PERSON] повідомила, що вона вагітна 15.04.2025 року. Проте ніяких доказів вона не надала. Також у кінці робочого дня [PERSON] подала заяву про переведення на посаду заступника начальника з питань збору та реалізації вторинної сировини. [PERSON] повідомила про це керівника підприємства. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України). За частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (частина перша статті 42 КЗпП України). Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи (частини перша - третя статті 49-2 КЗпП України). Однією з найважливіших гарантій для працівників при зміні в організації праці, в тому числі ліквідації, реорганізації підприємства, є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду й існувала на день звільнення (постанови Верховного Суду від 10.11. 2022 року у справі № 525/983/21, від 10.01.2024 року у справі № 333/4779/20). Позивач [PERSON] вважає своє звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України незаконним, оскільки було проведено з порушенням чинного законодавства, зокрема статті 42 та частини другої статті 49-2 КЗпП України. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Суд встановив, що позивач була повідомлена під підпис про майбутнє звільнення та про наявні на підприємстві вакантні посади. Згідно чинного законодавства роботодавець повинен був повідомити вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Як встановлено судом, [PERSON] має повну вищу освіту за спеціальністю: «Економіка підприємства» та здобула кваліфікацію спеціаліст з економіки підприємства, закінчивши 30.06.2005 року Полтавський національний технічний університет. Крім того [PERSON] у 2013 році закінчила Полтавський національний технічний університет імені Юрія Кондратюка та отримала повну вищу освіту за спеціальністю магістр державної служби, 15.10.2019 року вона здобула науковий ступінь кандидата економічних наук та захистила дисертацію за спеціальністю «Економіка та управління підприємства (за видами економічної діяльності)». Проте як встановлено під час судового розгляду роботодавець вимог чинного законодавств щодо повідомлення працівника при вивільненні за скороченням про вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо не дотримався. Так, після майже 1,5 місяці з моменту повідомлення про подальше вивільнення та надання згоди на переведення на посаду начальника відділу збуту послуг та претензійної роботи, яку позивач вважала, що відповідала її спеціальності, освіті, кваліфікації, досвіду, Полтавське КАТП-1628 повідомило про те, що кваліфікація позивача та досвід роботи «не відповідає посадовим вимогам начальника відділу збуту послуг та претензійної роботи Полтавського КАТП-1628». Суд бере до уваги те, що в останній день звільнення позивач, попри своє переконання про порушення з боку відповідача її прав, надала згоду на переведення на іншу вакантну посаду, а саме заступника начальника з питань збору та реалізації вторинної сировини (на період відсутності мобілізованого працівника). Вказана заява не була розглянута відповідно до вимог чинного законодавства, і підприємство не виконало свого обов`язку щодо працевлаштування працівника, посаду якого було скорочено. Суд вважає, що дії відповідача є не послідовними та суперечливими. Так, у відзиві відповідач вказує, що кваліфікаційні вимоги на посаду начальника відділу збуту послуг та претензійної роботи, а саме: вища юридична освіта (спеціаліст, магістр) і стаж роботи за фахом у сфері правової діяльності не менше 2 років, визначено відповідно до Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників та у внутрішніх нормативних документах організацій. Під час судового розгляду встановлено, що обов`язкової вищої юридичної освіти для зайняття вказаної посади начальника відділу збуту послуг та претензійної роботи цей Довідник не містить. Більш того, під час судового розгляду встановлено, що на посаду начальника відділу збуту послуг та претензійної роботи роботодавцем з 16.04.2025 року призначено [PERSON] , яка не відповідає вказаним кваліфікаційним вимогам, визначені відповідачем. Вказані дії відповідача не є добросовісними з огляду на те, що працівник [PERSON] , яка має педагогічну освіту, була заступником начальника договірного відділу. Вказані кваліфікаційні вимоги були сформульовані Полтавським КАТП-1628 у Положенні про відділ збуту послуг та претензійної роботи Полтавського КАТП-1628, затвердженого 21.03.2025 року т.в.о. начальника Полтавського КАТП-1628 [PERSON] , тобто після того як працівників було повідомлено про подальше вивільнення та запропоновані вакантні посади чи роботу. Крім того, у відзиві відповідач категорично заперечував надходження заяви про надання згоди на переведення на посаду заступника начальника з питань збору та реалізації вторинної сировини. Проте у подальшому позивачем було надано докази надходження такої заяви. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що наказ Полтавського КАТП-1628 «Про звільнення [PERSON] » від 14.04.2025р. № 217/к не відповідає вимогам закону, а отже є протиправним, а тому підлягає скасуванню. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті\~5-1 КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до частини першої статті\~235 КЗпП України\~у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За правилами частини другої статті\~235 КЗпП України\~при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Кількість робочих днів вимушеного прогулу з 16.04.2025. по 11.07.2025 року 62 дні, з них квітень 11 днів, травень 22 , червень 21 дні, липень 8 днів. Сума, яка підлягає стягненню за час вимушеного прогулу станом на 11.07.2025 року з урахуванням того, що одноденний заробіток позивача становив 1571,61 грн 97\~439,82 грн. (1571,61 грн. х 62 днів). Отже позовні вимоги про скасування наказу відповідача як незаконного та поновлення позивача на посаді, а також стягнення у зв`язку з цим середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню. Як стверджує позивач стосовно неї здійснював мобінг, що і призвело до порушення її прав. Мобінг це систематичне переслідування, цькування або психологічний терор щодо працівника на робочому місці, часто з метою його звільнення.\~Це форма психологічного насильства, яка може включати в себе приниження, обмову, дискримінацію та інші форми ворожої поведінки.\~Мобінг може здійснюватися як окремими працівниками, так і групою, і часто спрямований на створення нестерпних умов праці для жертви.\~ Суд не заперечує наявності конфліктної ситуації між [PERSON] та керівництвом Полтавського КАТП-1628. Водночас суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо здійснення відносно позивача мобінгу з боку керівництва та працівників Полтавського КАТП. У результаті розгляду даної справи суд прийшов до переконання, що мало місце порушення з боку Полтавського КАТП-1628 вимог чинного Кодексу законів про працю, що призвело до вказаного рішення суду. Також суд відхиляє доводи позивача про незаконність дій відповідача щодо звільнення вагітної жінки з огляду на те, що лише в останній день перебування на роботі 15.04.2025 року позивач повідомила начальника відділу кадрів про свій стан вагітності. При цьому будь-яких об`єктивних доказів відповідачу не надала, що підтвердила особисто позивач під час судового розгляду. Вказане позбавляє можливості суд визнавати незаконними дії відповідача через звільнення вагітної жінки. Частиною першою статті\~237-1 КЗпП України\~передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Суд при вирішення питання про відшкодування моральної шкоди виходить з того, що Полтавське КАТП-1628 порушило права позивача у зв`язку незаконним звільненням, що змусило позивача докладати додаткових зусиль для відновлення порушених прав, внаслідок чого в її житті відбулися вимушені зміни негативного характеру. Суд також враховує те, що позивач є інвалідом 2 групи, має на утриманні малолітню дитину. З огляду на характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих відносинах позивача, часу й зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, виходячи з принципів розумності та справедливості, а також те, що права позивача відновлюються шляхом поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (п. 1); у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до пункту 4 частини першої\~статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~(далі Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина восьма, дев`ята\~статті 139 ЦПК України). Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20). Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами\~статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)). Встановлено, що адвокатом Адвокатського бюро «Ірини Остапенко «АРГО ГРУП» здійснювалося представництво позивача Різниченко О.А. на підставі Договору про надання правничої допомоги № 66/25 від 24.04.2025 року, що підтверджується ордером на надання правничої допомоги (а. с. 12-15). На підтвердження понесених судових витрат на правову допомогу позивач подала Детальний розрахунок витрат, понесених [PERSON] у зв`язку з розглядом справи № 554/6838/25 у суді першої інстанції, фільтрованою випискою за період з 03.07.2024 по 03.07.2025 та Акт прийому-передачі послуг за договором про надання правничої допомоги № 66/25 від 24.04.2025 року. Згідно з Актом виконаних робіт від 03.07.2025 року загальна вартість послуг склала 31000 грн, яка підписана сторонами: адвокатом Остапенко І.О. та клієнтом [PERSON] . Проаналізувавши вказані документи, суд приходить до висновку про завищення витрат на правову допомогу. Зокрема, адвокат вказує у Акті прийому-передачі наданих правових послуг вказує розрахунок, виходячи з кількості сторінок. Проте як розрахована вказана вартість наданих правничих послуг суду не надано, не вказана кількість витраченого на правову допомогу часу тощо. Суд, оцінюючи співмірність витрат на послуги адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, заперечення відповідача, з урахуванням фінансового становища сторін, значення справи для позивача, а також те, що позов задоволено частково, приходить до висновку про стягнення з відповідача Полтавське КАТП-1628 витрати на правничу допомогу, понесену позивачем у справі, у розмірі 14000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено частково, а позивач звільнена від сплати судового збору в силу Закону України «Про судовий збір», то суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 2422,40 грн (1211,20 грн за одну немайнову вимогу та 1211,20 грн 1% від суми задоволених майнових вимог, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб). Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 264, п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає можливим допустити негайне виконання рішення присудженої працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Outcome: partial