Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя. У квітні 2024 року до суду надійшла вищевказана позовна заява. Ухвалою суду від 18 червня 2024 року дану справу прийнято до розгляду судді Бойка О.М. В позовних вимогах [PERSON] просить суд: Виділити автомобіль марки «Land Rover», комерційний опис «Range Rover» 2014 року випуску, колір білий, об`єм двигуна 1999, ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] у власність [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ; Стягнути з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості автомобіля марки «Land Rover», комерційний опис «Range Rover» 2014 року випуску, колір білий, об`єм двигуна 1999, ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , у розмірі 530615 (п`ятсот тридцять тисяч шістсот п`ятнадцять) гривень 00 копійок., а також судові витрати. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що [PERSON] перебували з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 22 лютого 2022 року. Шлюб був зареєстрований Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що було складено актовий запис за №138. До цього часу, Відповідач та Позивач, зустрічалися з травня 2021 року та в вересні 2021 року з`їхались та почали жити однією сім`єю та вести спільне господарство. Від спільного браку сторони мають спільну дитину доньку, [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі за рахунок заощаджень, за їх спільні кошти, ними було придбано легковий автомобіль Land Rover Range Rover Evoque 2.0, 2014 року випуску. Зазначений автомобіль був куплений подружжям з грошей отриманих від продажу легкового автомобіля Hyundai Sonata номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , 2012 року випуску, який належав Позивачу до укладення шлюбу, та продажу легкового автомобіля Mercedes-Benz B-Class, номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , 2010 року випуску, яку 9 листопада 2021 року Позивач з власних коштів подарував Відповідачу. На час придбання автомобіля, за спільною згодою подружжя вирішили оформити автомобіль на Відповідачку, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] право власності на вказаний легковий автомобіль 04 жовтня 2022 року було зареєстровано за Відповідачем. На сьогоднішній день, згоди про добровільний поділ спільного подружнього майна між ними не досягнуто. На підставі висновку експерта №67/24 по судовій транспортно-товарознавчій експертизі щодо визначення середньої ринкової вартості ктз, складеного 14 березня 2024 року судовим експертом Пилипенком Анатолієм Івановичем свідоцтво №22 від 27 травня 1999 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України - середня ринкова вартість легкового автомобіля Land Rover Range Rover Evoque 2.0, рік випуску 2014, ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , на дату оцінки становить 1061230 (один мільйон шістдесят одна тисяча двісті тридцять) грн. 00 коп. Враховуючи, що спірний автомобіль знаходиться в користуванні Відповідача, а Позивач згоден одержати від Відповідача матеріальну компенсацію за належну йому частку автомобіля, вважаємо, що вказаний автомобіль підлягає поділу між сторонами у справі шляхом виділення Відповідачу спірного транспортного засобу з визнанням за ним права власності на цей автомобіль, із стягненням з Відповідача на користь Позивача 1/2 частини його вартості, у зв`язку з чим звертається до суду із цією позовною заявою. Відповідач, ознайомившись із позовною заявою надав до суду відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнає та просить суд зменшити частку відшкодування при поділі майна, у зв`язку із тим, що відповідачка стверджує, що позивач не сплачує аліменти на спільну дитину, а також, що вона займалась підтриманням робочого стану авто. Обґрунтували відзив тим, що не погоджуються із висновком експерта щодо вартості спірного автомобіля та вважають висновок таким, що складений із порушенням вимог законодавства України. В судовому засіданні представник позивача адвокат Богдан Л.М. підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити їх. Представник відповідача адвокат Дорошенко С.О. заперечував проти позову. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для частково задоволення позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. [PERSON] перебували з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 22 лютого 2022 року. Шлюб був зареєстрований Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що було складено актовий запис за №138. До цього часу, Відповідач та Позивач, зустрічалися з травня 2021 року та в вересні 2021 року з`їхались та почали жити однією сім`єю та вести спільне господарство. Від спільного браку сторони мають спільну дитину доньку, [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі за рахунок заощаджень, за їх спільні кошти, ними було придбано легковий автомобіль Land Rover Range Rover Evoque 2.0, 2014 року випуску. Зазначений автомобіль був куплений подружжям з грошей отриманих від продажу легкового автомобіля Hyundai Sonata номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , 2012 року випуску, який належав Позивачу до укладення шлюбу, та продажу легкового автомобіля Mercedes-Benz B-Class, номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , 2010 року випуску, яку 9 листопада 2021 року Позивач з власних коштів подарував Відповідачу. На час придбання автомобіля, за спільною згодою подружжя вирішили записати автомобіль на Відповідачку, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] право власності на вказаний легковий автомобіль 04 жовтня 2022 року було зареєстровано за Відповідачем. На сьогоднішній день, згоди про добровільний поділ спільного подружнього майна між ними не досягнуто. На підставі висновку експерта №67/24 по судовій транспортно-товарознавчій експертизі щодо визначення середньої ринкової вартості ктз, складеного 14 березня 2024 року судовим експертом Пилипенком Анатолієм Івановичем свідоцтво №22 від 27 травня 1999 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України - середня ринкова вартість легкового автомобіля Land Rover Range Rover Evoque 2.0, рік випуску 2014, ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , на дату оцінки становить 1061230 (один мільйон шістдесят одна тисяча двісті тридцять) грн. 00 коп. Враховуючи, що спірний автомобіль знаходиться в користуванні Відповідача, а Позивач згоден одержати від Відповідача матеріальну компенсацію за належну йому частку автомобіля, вважаємо, що вказаний автомобіль підлягає поділу між сторонами у справі шляхом виділення Відповідачу спірного транспортного засобу з визнанням за ним права власності на цей автомобіль, із стягненням з Відповідача на користь Позивача 1/2 частини його вартості, у зв`язку з чим звертається до суду із цією позовною заявою. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частинами першою, третьою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст. 61 СК України). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Як зазначено у ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 70 ч.1 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка вважаються рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи вищевикладене, легковий автомобіль Land Rover Range Rover Evoque 2.0, рік випуску 2014, ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , який, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] , є спільним майном подружжя Позивача та Відповідача, оскільки він придбаний в період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя, тому кожен із сторін має право на 1/2 частку цього автомобіля. Позивач та Відповідач не зможуть спільно користуватися автомобілем, бо Відповідач, в користуванні у якого знаходиться спірний автомобіль, не дозволяє йому користуватися ним та у будь-якому випадку таке спільне користування автомобілем не є доцільним, у зв`язку із напруженими стосунками між ними. Тому в якості обрання належного способу захисту свої прав, Позивач просить стягнути з Відповідача на його користь грошову компенсацію в розмірі однієї другої частки ринкової вартості автомобіля. Так, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1 та 2 ст. 71 СК України). Згідно ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Частинами 1 та 2 статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Велика Палата Верховного Суду у пункті 58 свої постанові від 08 лютого 2022 року по справі №209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зазначила, що частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду Відповідача на присудження Позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить Позивач. Крім у вищезгаданій справі Велика Палата Верховного Суду зазначила: «59. Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. 60. Зрештою, якби відповідач був згідний виплатити позивачеві компенсацію за частку останнього у праві спільної сумісної власності подружжя, а позивач погоджувався її прийняти замість належної йому частки, то для реалізації такої домовленості непотрібне внесення відповідачем коштів на депозитний рахунок суду. Він може виплатити ці кошти іншому співвласнику у позасудовому порядку. 61. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вище констатувала помилковість висновку апеляційного суду про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар. У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати.» Враховуючи, що спірний автомобіль знаходиться в користуванні Відповідача, а Позивач згоден одержати від Відповідача матеріальну компенсацію за належну йому частку автомобіля, вважаємо, що спірний автомобіль підлягає поділу між сторонами у справі шляхом виділення Відповідачу спірного транспортного засобу з визнанням за ним права власності на цей автомобіль, із стягненням з Відповідача на користь Позивача 1/2 частини його вартості. Зазначене також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 25 травня 2020 року у справі №347/955/16. При поділі спільного майна подружжя, судом приймається до уваги не ціна майна, за якою воно було придбане, а його дійсна вартість на час поділу. Таким чином, вартість 1/2 частки спірного автомобіля становить 530615 (п`ятсот тридцять тисяч шістсот п`ятнадцять) гривень 00 копійок., і вказану грошову суму належить стягнути з Відповідача на користь Позивача як грошову компенсацію права на належну Позивачу частку автомобіля марки автомобіля марки «Land Rover», комерційний опис «Range Rover» 2014 року випуску, колір білий, об`єм двигуна 1999, ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . У своєму відзиві на позовну заяву Відповідач зазначає, що 20.07.2024 року невстановлена особа перебуваючи за адресою: м. Дніпро, в районі перехрестя вулиць В. Мономаха і [PERSON] пошкодила автомобіль Land Rover Range Rover Evoque 2.0 Si4, Vin [NUMBER] , державний (реєстраційний) номер [NUMBER] , 2014 р.в. чим спричинила матеріальну шкоду. У зв`язку з чим, Відповідач 22.07.2024 року звернувся до відділення поліції №7 Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з відповідною заявою. Ухвалами суду від 11 березня 2025 року та 30 квітня 2025 року було витребувано у Територіального сервісного центру МВС № 1242 (м. Дніпро, пр. Праці,16): -договір купівлі-продажу укладеному в ЦНАП №1221/ЦНАП/2024/4388565 від 19.03.2024р між [PERSON] та [PERSON] ; -згоду [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу №1221/ЦНАП/2024/4388565 від 19.03.2024р між [PERSON] та [PERSON] ; копію договору, за яким 24 липня 2024 року було перереєстровано автомобіль марки «Land Rover», комерційний опис «Range Rover» 2014 року випуску, колір білий, об`єм двигуна 1999, ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , у ЦСЦ МВС №1242 на нового власника. 29 травня 2025 року до суду надійшла відповідь з Територіального сервісного центру МВС № 1242 з витребуваними доказами, а також зазначенням, що згоди [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу від 19.03.2024 року між [PERSON] та [PERSON] не має. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, станом на 20.07.2024 зазначений автомобіль взагалі вже був відчужений Відповідачем під час шлюбу без згоди Позивача, та перебував у власності [PERSON] . Згідно відповіді РСЦ ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях № 31/29/1242/18/464аз4522024 від 10.09.2024 (36708), вбачається, що 19.03.2024 року зазначений автомобіль було перереєстровано на нового власника [PERSON] згідно договору купівлі-продажу укладеному в ЦНАП №1221/ЦНАП/2024/4388565 від 19.03.2024 року. Посилання представника Відповідача на те, що використання середньої ринкової вартості КТЗ, вказаної у висновку експерта судової транспортно-товарознавчої експертизи проведено без огляду транспортного є недопустимим, оскільки такий транспортний засіб був технічно несправним, вважаємо безпідставними, оскільки середня ринкова вартість спірного автомобіля була визначена експертом із дотримання вимог законодавства, зокрема, з урахуванням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092. Крім того, проведення вищевказаної експертизи з оглядом спірного транспортного засобу було неможливим, оскільки авто знаходилося в користуванні Відповідача і вона не надавала його Позивачу. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання вартості спірного автомобіля, слід виходити саме з середньої ринкової вартості такого т/з, оскільки у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна, а тому вважаємо, що висновок експерта наданий Позивачем є належним доказом по справі. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18. Статтею 15 ЦК України встановлено, - Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, ст. 16 того ж ЦК України, - Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 ЦК у країни визначено способи захисту порушеного права, серед яких визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов?язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Останнім абзацом частини 2, ст. 16 ЦК України визначено, - Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Отже, будь-яке порушено право заявника повинно бути захищено. Спосіб захисту такого права має відповідати всім обставинам справи у сукупності з поданими заявником доказами. Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 2 статті 60 СК України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з?ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов?язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно 13 законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім?я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об?єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. На противагу цьому слід зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). За приписами ч.1 ст.69 СК України зазначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з вимог ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частики майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У сторін не було шлюбного договору і ніякий інший порядок поділу майна не визначався. Про право спільної власності на майно також вказано і в Цивільному кодексі України, зокрема, згідно з вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 (надалі - Постанова), сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Натомість відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Отже, при визначенні права спільної сумісної власності подружжя на майно встановленню підлягають не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16; від 12.10.2016 року у справі №6-846цс16; від 07.12.2016 року у справі №6-1568цс16). Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанови ВС від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 22 лютого 2021 року у справі №264/2232/19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17). Співвідношення положень п.3 ч.1 ст.57 та ст.60 СК дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що спірне рухоме майно було придбано під час перебування сторін у шлюбі. Будь-яких доказів того, що кошти на придбання майна були особистими коштами сторін по справі, суду не надано. За таких обставин, суд доходить висновку, що вказане спірне рухоме майно було придбано в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, за спільні кошти подружжя, є об`єктом спільної сумісної власності сторін і у зв`язку з розірванням шлюбу може бути об`єктом поділу майна подружжя. Проте, суд не може задовольнити вимогу позивача про виділення автомобіля марки «Land Rover», комерційний опис «Range Rover» 2014 року випуску, колір білий, об`єм двигуна 1999, ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] у власність [PERSON] , оскільки, станом на час розгляду судової справи вказане авто було відчужене та вибуло із власності відповідача. Як вже зазначалось вище 19.03.2024 року зазначений автомобіль було перереєстровано на нового власника [PERSON] згідно договору купівлі-продажу укладеному в ЦНАП №1221/ЦНАП/2024/4388565 від 19.03.2024 року. Враховуючи цей факт виділення у власність [PERSON] спірного автомобіля є неможливими, оскільки задоволення позову в цій частині може порушити права нового власника керованого транспортного засобу, яким є [PERSON] . Тому суд задовольняє позов лише в частині стягнення грошової компенсації у розмірі 1/2 від ціни вартості автомобіля з [PERSON] на користь [PERSON] після відчуження спільного майна подружжя. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог,\~інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Разом із цим, у зв`язку із відмовою у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача витрати у вигляді сплати судового збору за звернення позивача до суду із заявою про забезпечення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, сторін по справі, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial