Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-01 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] 18.11.2024 звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] та просить: - визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 36,2 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м., спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; - здійснити поділ нерухомого майна між сторонами, визнавши за [PERSON] частину квартири та за [PERSON] частину квартири. Позовні вимоги мотивовані тим, що квартира була придбана під час шлюбу сторін, а тому підлягає поділу порівну між ними. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 06.12.2024 справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м.Одеси. Справа 10.01.2025 надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 13.01.2025 передана судді Бондарю В.Я. Ухвалою від 13.01.2025 справу прийнято до розгляду та залишено без руху, позивачу надано 10-денний строк для усунення недоліків позову. Заяву про забезпечення позову повернуто позивачу. Після усунення недоліків позову, ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 17.01.2025 провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 06.03.2025. У зв`язку з неявкою учасників справи у підготовче засідання 06.03.2025 розгляд справи відкладено на 27.03.2025. До суду 20.03.2025 надійшов відзив від представника [PERSON] Акрабової О.М., згідно якого просить відмовити у задоволенні позову. На обґрунтування відзиву зазначено, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача, адже придбана за кошти подаровані їй матір`ю [PERSON] 09.11.2021 мати відповідачки продала належну їй квартиру та уклала договір позики в результаті чого за ці кошти [PERSON] купила квартиру. Квартира загальною площею 36,2 кв.м. є неподільною і спільне користування сторін нею є неможливим, у зв`язку з припиненням шлюбних відносин та неприязними стосунками. Крім того, малолітні діти сторін залишилися проживати з матір`ю та знаходять повністю на її утриманні. У зв`язку з отриманням повідомлення про замінування будівлі суду та терміновою евакуацією працівників та відвідувачів суду, розгляд справи у підготовчому засіданні 27.03.2025 відкладено на 23.04.2025. Ухвалою від 16.04.2025 забезпечено участь представника позивача [PERSON] у судовому засіданні в режимі відеоконференції. У зв`язку з отриманням повідомлення про замінування будівлі суду та терміновою евакуацією працівників та відвідувачів суду, розгляд справи у підготовчому засіданні 23.04.2025 відкладено на 01.05.2025. У зв`язку з неявкою учасників справи у підготовчому засіданні 01.05.2025 відкладено розгляд справи на 07.05.2025. У підготовчому засіданні 07.05.2025 проведеному за участі представника позивача [PERSON] , яка брала участь у засіданні в режимі відеоконференції, було прийнято до справи відзив з додатками, залишено без розгляду заяву представника відповідача про долучення додаткових доказів від 01.05.2025, у зв`язку з пропуском строку та відсутністю заяви про поновлення пропущеного процесуального строку, з тих самих підстав повернуто без розгляду заяву представника позивача про долучення доказів від 01.05.2025 та дублюючу від 07.05.2025. З метою надання представнику позивача часу для підготовки клопотання про поновлення строків у засіданні оголошено перерву до 19.05.2025. У підготовчому засіданні 19.05.2025 проведеному за участі представника позивача [PERSON] , яка брала участь у засіданні в режимі відеоконференції, було задоволено заяву представника позивача про поновлення строку та долучено докази до справи, зобов`язано представника позивача надати розрахункові документи з підписом перекладача та нотаріальним засвідченням. В результаті проведеного підготовчого засідання було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 02.07.2025. У судовому засіданні 02.07.2025 проведеному за участі представника відповідача [PERSON] , було залишено без розгляду клопотання представника відповідача про виклик свідка та повернуто заяву представника позивача від 04.06.2025 разом з доказами у зв`язку з тим, що заява не підписана представником позивача. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти позову. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду 30.06.2025 з заявою про підтримання позовних вимог та не заперечення заочного розгляду справи у разі неявки відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні докази, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 29 травня 2019 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] видане повторно 23.07.2020 (т.1 а.с.4). 09 листопада 2021 року між [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким [PERSON] купив у [PERSON] квартиру під [ADDRESS] . Продаж здійснено за 49\~890 грн (т.1 а.с.55). 08 грудня 2021 року [PERSON] уповноважила [PERSON] здійснювати управління та розпорядження всім майном укладати всі дозволені законом правочини (крім договорів дарування на укладення яких необхідна окрема довіреність, якій буде встановлено ім`я обдарованого) (т.1 а.с.58). [PERSON] від імені якої діяла [PERSON] купила, а [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] , загальною площею 36,2 кв.м., про що свідчить договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г.П. за №85. Вартість майна згідно п.4 договору становить 578\~304,03 грн (т.1 а.с.57). З інформаційної довідки №401144247 від 28.10.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 18 січня 2022 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.5). На підтвердження доводів про те, що [PERSON] позичала кошти у розмірі 8\~000 грн, [PERSON] подала заяву [PERSON] , яка підтверджує, що на початку січня 2022 року позичала [PERSON] грошові кошти у розмірі 8\~000 дол. США, які на теперішній час повернуті. [PERSON] зазначає, що їй було відомо, що [PERSON] позичає кошти з метою передання у якості подарунку своїй доньці для придбання квартири у місті Одесі (т.1 а.с.67). Така заява не приймається судом до уваги, адже отримання коштів у позику підтверджується договором або розпискою, а показання свідків надаються у судовому засіданні, а не викладаються письмовою заявою. Тому, вказана заява є не достовірним та недостатнім доказом. Розрахункові листи, які надійшли разом з заявою представника позивача від 01.05.2025 (т.1 а.с.106-137) не прийняті судом, адже подані з пропуском процесуального строку. Документи подані представником позивача з заявою від 07.05.2025 (т.1 а.с.146-208) складені іноземною мовою, а їх переклад зроблено [PERSON] . Встановити чи має право вказана особа здійснювати переклад не вбачається за можливе, тому такі докази не є достовірними та не приймаються судом до уваги. Документи подані представником позивача з не підписаною заявою від 04.06.2025 (т.2 а.с.2-35) повернуто представнику позивача у судовому засіданні, тому також не приймаються судом до уваги. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. На підтвердження доводів про перебування дітей на утриманні матері, [PERSON] будь-яких доказів не надала. Відповідачем не доказано наявність підстав для відходу від рівності часток подружжя. Зазначення про неможливість спільного користування квартирою не має значенні при вирішення питання про поділ майна подружжя. На підтвердження доводів [PERSON] про те, що квартира придбана нею особисто надано договір купівлі-продажу від 09.11.2021 квартири під [ADDRESS] , однак квартиру продано за 49\~890 грн, а квартиру, яка є предметом спору куплено за 578\~304,03 грн, відповідно до договору купівлі-продажу ід 18.01.2022. Як вказувалося вище, заява про надання коштів у позику не прийнята судом, тому відповідачем не доказано отримання коштів матір`ю відповідачки у позику з метою купівлі квартири доньці. Отже, доводи відповідача про придбання квартири за особисті кошти [PERSON] не підтверджені належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, тому відхиляються судом. На теперішній час між подружжям не існує домовленості щодо розміру часток на квартиру, а суд не вбачає підстав для відходу від принципу рівності часток. Тож, виходячи з презумпції спільної власності подружжя та правомірності правочину, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим. Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина п`ята статті 263 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов переконливого висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованими та підлягає задоволенню, адже квартира [ADDRESS] придбана 18.01.2022, тобто в період перебування сторін у шлюбі і підстав для відходу від рівності часток судом не встановлено. Набуття квартири [PERSON] за кошти її матері в особисту приватну власність не підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Разом з тим [PERSON] просить визнати квартиру спільною сумісною власністю. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року при розгляді справи №523/14489/15-ц вважала, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове\~рішення лише\~підтверджує наявність\~режиму спільного\~сумісного майна,\~і для\~такого підтвердження\~заявлення вимоги\~про визнання\~певних об`єктів\~спільним сумісним\~майном та,\~як наслідок,\~зазначення в\~резолютивній частині\~судового рішення\~про таке\~визнання не\~є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна подружжя, спільність майна набутого у шлюбі презюмується, а тому вимога про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя задоволенню не підлягає. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Проніна проти України від 18 липня 2006 року п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. А тому, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Outcome: partial