Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Представник позивача [PERSON] в інтересах позивачки звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить встановити факт постійного проживання [PERSON] з її матір`ю [PERSON] на час відкриття спадщини. В обґрунтування позову зазначає, що [INFO] у м. Міттенвальде Федеративної Республіки Німеччина померла мати позивачки. Після її смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно квартиру за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] з березня 2022 року й до дня своєї смерті постійно проживала разом з дочкою за кордоном у м. Міттенвальде району Брусендорф Федеративної Республіки Німеччина. 16 вересня 2024 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. 26 вересня 2024 року приватним нотаріусом відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з пропуском встановленого шестимісячного строку для прийняття спадщини та у зв`язку з відсутністю факту прийняття спадщини. Просить встановити факт постійного проживання [PERSON] зі своєю матір`ю [PERSON] на час відкриття спадщини [INFO] у м. Міттенвальде, район Брусендорф, Федеративна Республіка Німеччина. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 18 грудня 2024 року справа за даним позовом передана до Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за територіальною підсудністю. 03 лютого 2025 року цивільна справа надійшла до Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. 06 лютого 2025 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. 04 березня 2025 року витребувано докази. 03 квітня 2025 року замінено неналежного відповідача на належних відповідачів. 01 травня 2025 року закрито підготовче провадження. Призначено справу до розгляду по суті. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи сторони в судове засідання не з`явилися. Позивачка просить розглянути справу без її участі, заперечень проти ухвалення заочного рішення у справі не надала. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, підтвердила обставини, викладені у позові. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, правом надання відзиву не скористалися. За таких обставин, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ч.4 ст.223 та ст. 280 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] є дочкою [PERSON] . 23 грудня 2014 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Як видно з копії закордонного паспорту, [PERSON] 06 березня 2022 року перетнула кордон України та 04 травня 2022 року в`їхала на територію Федеративної Республіки Німеччина. Згідно зі свідоцтвом про смерть, виданим 10 квітня 2024 року відділом реєстрації актів цивільного стану м. Міттенвальде Федеративна Республіка Німеччина, [INFO] [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну їй квартиру. На момент смерті [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Інші особи, зареєстровані разом з нею за цією адресою, відсутні. 16 вересня 2024 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Андрух І.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері. Зазначила, що спадкове майно вона прийняла. Повідомила про наявність інших спадкоємців (дітей померлої): [PERSON] та [PERSON] . Приватним нотаріусом заведено спадкову справу. 26 вересня 2024 року представник [PERSON] за довіреністю [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Андрух І.В. із заявою про видачу позивачці свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері. Постановою приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Андрух І.В. від 26 вересня 2024 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у зв`язку з відсутністю факту прийняття спадщини. Постанова аргументована тим, що на день смерті спадкоємець не була зареєстрована за однією адресою зі спадкодавцем, заяву про прийняття спадщини до спливу шестимісячного строку не подала. Зміст спірних правовідносин. Викладеними обставинами відповідають спадкові правовідносини. Норми права, які застосовує суд. Частиною 3 статті 1221 ЦК України встановлено, що якщо спадкодавець мав останнє місце проживання на території іноземної держави, місце відкриття спадщини визначається відповідно до\~Закону України\~"Про міжнародне приватне право". Верховний Суд у постанові від 13 березня 2023 року у справі 398/1796/20 наголосив, що іноземний елемент\~у спадкуванні\~може виражатися\~в одній\~з таких\~трьох ознак:\~1)спадкодавець\~або спадкоємець\~є громадянином\~України,\~який проживає\~за межами\~України,\~іноземцем,\~особою без\~громадянства або\~іноземною юридичною\~особою;\~2)\~спадщина знаходиться\~на території\~іноземної держави;\~3)\~юридичний факт,\~який створює,\~змінює чи\~припиняє правовідносини,\~мав чи\~має місце\~на території\~іноземної держави\~(наприклад,\~смерть спадкодавця\~на території\~іншої держави\~чи народження\~дитини,\~спадкові права\~якої захищалися\~до її\~народження в\~іншій державі,\~тощо). За наявності хоча б однієї із вказаних ознак, до відносин спадкування будуть застосовуватися положення Закону України «Про міжнародне приватне право». Статтею 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За приписами ст.ст. 1220, 1221 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. \~ \~ \~ \~За приписами ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі №\~569/15147/17, провадження № 61-39308св18; від 18 листопада 2020 року у справі №\~523/19010/15-ц, провадження № 61-5777св20; від 02 квітня 2021 року у справі №\~191/1808/19, провадження № 61-6290св20; від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, провадження № 61-15380св20. Висновок суду. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина 3 сттатті 1268 ЦК України). Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Згідно з пунктом 23 цієї постанови, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 Верховний Суд зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання. Так, позивач як на доказ постійного проживання разом із спадкодавцем посилається на те, що померла спадкодавиця з березня 2022 року й до дня своєї смерті постійно проживала разом з нею за кордоном у м. Міттенвальде, район Брусендорф, Федеративна Республіка Німеччина. На підтвердження цього позивачем надано суду такі доказі, а саме: свідоцтво про смерть, видане відділом реєстрації актів цивільного стану м. Міттенвальде Федеративної Республіки Німеччини, та копію закордонного паспорту, з якого видно, що позивачка 06 березня 2022 року перетнула кордон України та 04 травня 2022 року в`їхала на територію Федеративної Республіки Німеччини. Однак, суд не бере до уваги надані докази з огляду на те, що сам по собі факт в`їзду позивачкою на територію Федеративної Республіки Німеччини не є доказом постійного проживання з померлою за відсутності належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, пов`язаності осіб спільним побутом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц). У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позивач не надав суду достатніх доказів на обґрунтування факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю у розумінні положень частини другої статті 3 СК України, а тому позов не підлягає задоволенню. Відповідно до\~вимог ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Щодо розподілу судових витрат. На підставі п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed