Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-14 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо спору - служби у справах дітей Тульчинської міської ради про позбавлення батьківських прав, мотивуючи позовні вимоги тим, що з 14.02.2020 він перебував у шлюбі із відповідачем, який рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 30.08.2021 було розірвано. Від даного шлюбу у них є дочка [PERSON] , [INFO] . Відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, не надає фінансової допомоги дитині, не цікавиться її здоров`ям та з 10.09.2024 не проживає з дочкою, веде аморальний спосіб життя. Рішенням виконавчого комітету Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області від 19.02.2025 №55 затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дочки, він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . В судовому засідання позивач та його представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладені в позові обставини та просять позов задовольнити. В судовому засіданні 01.07.2025 позивач пояснив, що дочка періодично проживає з ним, в основному живе з бабусею. В нього може бути на вихідних. Вважає, що оскільки мати веде аморальний спосіб життя, тому має бути позбавлена батьківських прав. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про день, час та місце розгляду справи згідно згідно витягу, отриманого з офіційного сайту АТ "Укрпошта" за допомогою функції відстеження при введенні трек-номера поштового відправлення (а.с.77). та оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, про причини своєї неявки суд не повідомила, у встановлений судом строк відзив не подала. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо спору - представник служби у справах дітей Тульчинської міської ради в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно її дочки. За таких обставин суд ухвалив розглянути справу заочно, за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 14.02.2020 до 30.09.2021 позивач та [PERSON] перебували у шлюбі, який рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 30.08.2021 у справі №148/1087/21 було розірвано, про що свідчить копія даного рішення (а.с.9-10). Від даного шлюбу позивач та [PERSON] мають дочку [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження від 28.04.2020 серія [NUMBER] (а.с.8). Згідно копії характеристики, виданої головою будинкового вуличного комітету (а.с.14), [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . За період проживання скарг та нарікань від сусідів не надходило, громадський порядок не порушував. Комунікабельний, чуйний, вввічливий, без шкідливих звичок. Проживає разом із матір`ю [PERSON] , доброзичливий до своїх рідних, працює на Тульчинському маслосирзаводі. Згідно копії повідомлення Тульчинського відділу ДВС у Тульчинському районі Вінницької області ЦМУ МЮ (м.Київ) від 30.01.2025 №869/22.17-25 (а.с.15) на виконанні у відділі не перебувають виконавчі провадження щодо [PERSON] , жителя [ADDRESS] на користь [PERSON] . Згідно орієнтовної характеристики дитини 5-річного віку, виданої директором Тульчинського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №3 Тульчинської міської ради Вінницької області (а.с.16), вбачається, що [PERSON] , [INFO] відвідує дошкільний навчальний заклад з серпня 2021 року. За час перебування зарекомендувала себе як здібна, розумна дитина. Має високі досягнення у навчанні. Дуже дружня, добра дитина, має лідерські здібності. На сьогоднішній день дитина проживає з молодшим братом, бабусею та вітчимом. Бабуся та вітчим приділяють належну увагу вихованню та розвитку [PERSON] , беруть активну участь у житті групи, регулярно відвідують батьківські збори. Дитина забезпечена всім необхідним приладдям для перебування в садочку. Мати [PERSON] із дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає. У вихованні дитини участі не бере. З вихователем на зв`язок не виходить, на батьківські збори не з`являється. Згідно копії довідки, виданої головою будинкового вуличного комітету (а.с.17), [PERSON] приймає участь у вихованні малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , цікавиться її розвитком, періодично проживає разом з ним. Згідно копії довідки Тульчинської філії ТОВ «ТЕРРАФУД» від 17.01.2025 №ТFOTTP-8 (а.с.18) [PERSON] працює в Тульчинській філії ТОВ «ТЕРРАФУД» з 12.06.2024 та займає посаду комплектувальник. Дохід за період з 12.06.2024 по 31.12.2024 склав 158097,25 грн. Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області від 19.02.2025 №11 (а.с.11) виконавчий комітет Тульчинської міської ради затвердив висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . Відповідно до висновку виконавчого комітету Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області, як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с.12-13) виконавчий комітет Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області, як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . Окрім того, з даного висновку вбачається, що було встановлено, що дитина проживає за адресою: [ADDRESS] . Фактично догляд за дитиною виконує баба [PERSON] . У Домініки є молодший брат, який проживає разом із нею. Мати проживає окремо у м.Києві, участі не приймає. Батько дитини проживає окремо, проте приймає участь у вихованні та утриманні [PERSON] . На даний час прізвище матері дитини « [PERSON] ». 16.11.2024 [PERSON] притягувалась до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.175-1 КУпАП (куріння тютюнових виробів у заборонених місцях). Оскільки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає, тому забезпечити проведення оцінки потреб неможливо. Таким чином, на підставі наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що на даний час [PERSON] проживає разом із бабусею, періодично живе з батьком. Позивач стверджує, що відповідач вихованням і матеріальним утриманням дочки не займається, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, веде аморальний спосіб життя, що і стало підставою звернення його до суду з даним позовом. Вирішуючи питання щодо позбавлення батьківських прав, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст.11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 150 Сімейного кодексу України (надалі СК України) кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, зобов`язані поважати дитину, а також несуть відповідальність за невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків. Згідно із ч.1 ст.152 СК України право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст.155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України, відповідно до якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. В свою чергу, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі дитини. Згідно п.15 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У пункті 16 вказаної постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з абз.2 п.18 вищезгаданої постанови суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати/батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини . У справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 ( заява №39948/06) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21.12.1995 (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до п.1 ст.18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 у справі №753/2025/19 дійшов наступного висновку: «Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». Відтак, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Аналізуючи вимоги та положення вищезазначеного законодавства, а також враховуючи, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав її батьків, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. У постанові від 04.04.2024 у справі № 553/449/20 Верховний Суд вказав, що "…сімейні відносини мають "складний" характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини". Відповідно до ч.5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Надавши належну оцінку висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд вважає, що цей висновок не може бути прийнятий до уваги, як такий, що є недостатньо обґрунтованим з огляду на те, що він складений без перевірки обставин, які можуть створювати перешкоди відповідачу у виконанні нею своїх батьківських обов`язків та без зазначення проведеної органом опіки та піклування роботи з відповідачем з цього питання, без викладення обставини про навмисне ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, про її винну поведінку у цьому чи про свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками. Окрім того, судом враховано, що хоча органом опіки та піклування і було встановлено, що відповідач проживає в м.Київі, однак відомостей про її повідомлення про розгляд питання щодо доцільності її позбавлення прав відносно дочки даний висновок не містить. Вказаний висновок має рекомендаційний характер, не є обов`язковим для суду та суперечить інтересам дитини. Адже, необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зміст ч.2 ст.78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, покладається на нього. Між тим, оцінюючи надані позивачем докази, суд згідно з положеннями статей 77, 79, 80 ЦПК України вважає ці докази недостатніми, оскільки на їх підставі неможливо дійти однозначного висновку про наявність обставин, які входять до предмета доказування, а саме для застосування до відповідача такої крайньої міри впливу як позбавлення батьківських прав. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини та належного супроводу соціальних служб. Також ним до суду не було надано доказів того, що відповідач негативно характеризується або своєю поведінкою негативно впливає на виховання дочки, веде аморальний спосіб життя. Та обставина, що дитина проживає разом із бабусею не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає брати участь у вихованні дочки, тобто свідомо та умисно нехтує батьківськими обов`язками. При розгляді справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Таким чином, позивачем не надано суду безперечних і достатніх доказів, які б доводили обгрунтування позовних вимог, а тому підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно її дочки немає. Суд, вважає що позбавлення батьківських прав відповідача відносно її дочки є передчасним та не відповідає інтересам дитини. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності,виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості та захисту прав малолітньої дитини, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про відсутність правових підстав для їх задоволення. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed