Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-10 00:00:00

Позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу у розмірі 308187,08 гривень. У своєму позові зазначив, що 10 червня 2017 року особисто в м. Первомайськ Миколаївської області передав [PERSON] кошти готівкою в сумі 317 000 гривень, із строком повернення до 10.07.2017 року. Про отримання позики [PERSON] написав розписку. Однак, до 10 липня 2017 року відповідач кошти не повернув, почав його уникати, в телефонному режимі обіцяв розрахуватись, проте на зустрічі не з`являвся і на теперішній час на телефонні дзвінки не відповідає. Лише в липні 2018 року після неодноразових спроб поговорити по телефону та зустрітись, позивачу вдалося поговорити особисто з відповідачем. Під час зустрічі [PERSON] обіцяв повернути позику, коли будуть кошти. Розраховуватись почав з листопада 2018 року та на картковий рахунок позивача № [NUMBER] були перераховані наступні суми грошових коштів: - 02 листопад 2018 року - 14925 грн.; - 02 листопад 2018 року - 14925 грн.; - 29 січня 2019 року - 14999 грн.; - 29 січня 2019 року - 14999 грн.; - 13 березня 2019 року - 14995 грн.; - 13 березня 2019 року - 14995 грн.; - 23 квітня 2019 року - 14925 грн.; - 23 квітня 2019 року - 14995 грн. Всього перераховано на картковий рахунок № [NUMBER] в АТ КБ «Приватбанк» 119758 гривень. Також було повернуто 9950 грн, які перераховані 03.11.2017 року на картковий рахунок в «А-банк» № [NUMBER] . Всього позивачу повернуто 129\~708,00 грн. Однак повністю\~ [PERSON] не розрахувався, і на даний час заборгованість відповідача складає 187 292 грн (317000,00 129708). Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.07.2020 у справі № 947/290062/19 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 10.06.2017 у сумі 308\~187,08 гривень, суму основного боргу 187\~292 гривень, проценти за користування грошовими коштами у сумі 72\~617,96 гривень, інфляційні втрати в розмірі 35\~022,96 гривень, три процента річних від простроченої суми в розмірі 13254,16 гривень, а також судовий збір в розмірі 3081,87 грн. Судове рішення набрало законної сили та надано до примусового виконання. 09.12.2024 представник відповідача [PERSON] адвокат Борщенко В.В. звернулась до Київського районного суду м. Одеси про перегляд заочного рішення від 21.07.2020 посилаючись на те, що відповідач про слухання справи не повідомлявся, участі у судовому засіданні не брав, про ухвалення заочного рішення і з повним текстом заочного рішення адвокат ознайомився лише 08.11.2024, що вбачається з матеріалів справи, та відмітки, про ознайомлення з матеріалами справи на заяві про ознайомлення, тому вважає, що є усі підстави для його скасування. Позивач заперечував проти задоволення заяви про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 06.03.2025 заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Борщенко В.В про перегляд заочного рішення суду від 21.07.2020 року по справі №947/29062/19 задоволено, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.07.2020 року по справі № 947/29062/19 скасовано, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання на 01.04.2025. У підготовчому засіданні 29.05.2025 [PERSON] долучений до матеріалів справи оригінал розписки від 10.06.2017. Вказану розписку за проханням представника відповідача надано їй для ознайомлення. Після надання оригіналу розписки, ураховуючи що у заяві на перегляд заочного рішення стороною відповідача зазначалось що розписка не складалась, сторона відповідача клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи не порушувала, зауважень під час долучення оригіналу розписки до матеріалів справи щодо складання та/або підписання цієї розписки іншою особою, аніж відповідачем, представник відповідача не висловлювала. Підготовче засідання закрито, справу призначено до розгляду по суті, призначене судове засідання на 02.07.2025. Правом надання відзиву на позовну заяву після скасування заочного рішення сторона відповідача не скористалась. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив задовольнити. Представник відповідача адвокат Борщенко В.В. заперечувала проти задоволення позовних вимог через їх недоведеність, відсутність правових підстав для нарахування процентів за користування позикою, розписка складена російською мовою (мовою агресора) та надана суду без перекладу на державну мову, чи складалась розписка [PERSON] не відомо. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, вислухавши аргументи сторін та оцінивши докази у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. \~ \~ \~ \~ Судом встановлено, що згідно з розпискою, 10 червня 2017 року в м. Первомайськ Миколаївської області між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав у позику від [PERSON] грошові кошти у розмір 317\~000,00 гривень. На підставі укладеного договору позики відповідач взяв на себе зобов`язання повернути вищевказану суму грошових коштів в строк до 10 липня 2017 року. Як зазначає позивач, на момент звернення до суду та судового розгляду справи, боргові зобов`язання відповідачем виконані частково, а саме на суму 129 708,00 грн. Через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором позики, на непогашену суму боргу (187\~292,00грн) позивачем відповідно до норм ст. 625 ЦК нараховані 3% річних та інфляційні витрати, які згідно з розрахунком нараховані за період з 10.07.2017 (останній день повернення позики) по 18.11.2024 (до дня звернення до суду з позовом) у розмір 13254,16 грн - 3% річних, 35022,96 грн - інфляційні витрати. Також позивачем згідно з розрахунком заборгованості нараховані проценти за користування позикою у сумі 72617,96 гривень. Як стверджує позивач сума загальної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача складає 308 187,08 гривень (187\~292,00 грн - сума основного боргу, 72617,96 грн - проценти за користування грошовими коштами в сумі, 35022,96 грн інфляційні втрати, 13254,16 грн 3% річних від простроченої суми заборгованості). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 530 ЦК України\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу. Нормами ст. 1049 ЦК України\~передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Оцінивши докази у їх сукупності, зокрема оригінал розписки, суд вважає доведеним факт укладання договору позики від між позивачем та відповідачем. Твердження сторони відповідача, що через відсутність перекладу українською мовою розписки про надання позивачем відповідачу позики, складеної російською мовою, вказаний доказ не може бути належним та допустимим, а також позбавляє можливості суд оцінити його як доказ, суд сприймає критично. Як встановлено під час судового розгляду розписка складена та підписана 10 червня 2017 року м. Первомайськ Миколаївської області відповідачем власноруч тією мовою, якою він вільно володів, та яку розумів та володів позивач, тобто сторони узгодили усі умови тією мовою, якою обидві вільно володіли. Згідно зі ст. 10 Конституцією України, яка діяла на момент складання та підписання розписки російською мовою (10.06.2017), в Україні гарантувався вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Сторони мають право вільно визначати зміст договору, вибирати контрагента та визначати умови, але з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту та принципів розумності і справедливості (ст.ст. 6, 627 ЦК України). Законодавство України не містить обов`язкової вимоги щодо мови укладення договору для всіх випадків.\~ Частиною 1 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Стаття 10 Конституції України встановлює, що державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Держава сприяє вивченню мов міжнародного спілкування. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом. Відповідно до п. 1 Рішення у справі № 10-рп/99 від 14.12.1999 Конституційним Судом України здійснено офіційне тлумачення частини першої статті 10: 1. Положення частини першої статті 10 Конституції України, за яким "державною мовою в Україні є українська мова", треба розуміти так, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України). Поряд з державною мовою при здійсненні повноважень місцевими органами виконавчої влади, органами Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування можуть використовуватися російська та інші мови національних меншин у межах і порядку, що визначаються законами України. Згідно із ст. 18 Закону України «Про засади державної мовної політики» від 03.07.2012: 1. В економічній і соціальній діяльності державних підприємств, установ та організацій основною мовою є державна мова, а також вільно використовуються російська та інші регіональні мови або мови меншин. 2. В економічній і соціальній діяльності об`єднань громадян, приватних підприємств, установ та організацій, громадян - суб`єктів підприємницької діяльності та фізичних осіб вільно використовуються державна мова, регіональні мови або мови меншин, інші мови. 3. У внутрішніх правилах підприємств, установ та організацій будь-якої форми власності забороняється прийняття будь-яких положень, що виключають або обмежують у спілкуванні співробітників використання державної мови, російської, інших регіональних мов або мови меншин. В роботі підприємств можуть використовуватися й інші мови. При цьому ч. 1 ст. 5 цього Закону визначаючи цілі та принципи державної мовної політики, вказує, що Державна мовна політика України базується на визнанні і всебічному розвитку української мови як державної і гарантуванні вільного розвитку регіональних мов або мов меншин, інших мов, а також права мовного самовизначення і мовних уподобань кожної людини. Відповідно до ч.ч. 2, 6, 7 ст. 7 Закону у контексті Європейської хартії регіональних мов або мов меншин до регіональних мов або мов меншин України, до яких застосовуються заходи, спрямовані на використання регіональних мов або мов меншин, що передбачені у цьому Законі, віднесені мови: російська, білоруська та ряд інших мов. Регіональна мова або мова меншини (мови), що відповідає умовам частини третьої цієї статті, використовується на відповідній території України в роботі місцевих органів державної влади, органів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування, застосовується і вивчається в державних і комунальних навчальних закладах, а також використовується в інших сферах суспільного життя в межах і порядку, що визначаються цим Законом. У межах території, на якій поширена регіональна мова або мова меншини, що відповідає умовам ч. 3 цієї статті, здійснення заходів щодо розвитку, використання і захисту регіональної мови або мови меншини, передбачених цим Законом, є обов`язковим для місцевих органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, установ, організацій, підприємств, їх посадових і службових осіб, а також громадян - суб`єктів підприємницької діяльності та фізичних осіб. Згідно з рішенням Миколаївської обласної ради від 7 вересня 2012 року №4, в Миколаївській області російська мова отримала статус регіональної мови та мала його до 28 лютого 2018 року. Як вбачається з матеріалів справи, місцем складання та підписання розписки та передача коштів (укладання договору позики від 10.06.2017) є місто Первомайськ Миколаївської області, у якому російська мова офіційно мала статус регіональної мови. Сторони договору не є суб`єктами, які відповідно до законодавства України мають використовувати у своїй діяльності виключно державну - українську мову. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вказаний договір позики правомірно укладений сторонами російською мовою відповідно до ч. 1, 2 ст. 18, до ч. 2, ч. 7 ст. 7 Закону України «Про засади державної мовної політики» (який діяв на момент укладання договору позики, втратив чинність внаслідок визнання його неконституційним рішенням Рішення Конституційного Суду № 2-р/2018 від 28.02.2018), Європейської хартії регіональних мов або мов меншин, Рішення Миколаївської обласної ради від 7 вересня 2012 року №4, яким російській мові було надано статус регіональної мови в Миколаївській області, оскільки місцем укладення договору позики є м. Первомайськ Миколаївської області, у якому російська мова офіційно мала статус регіональної мови, тобто мови, використання і захист якої є обов`язковим для усіх підприємств в силу приписів ч. 7 ст. 7 Закону. Згідно ч. 3 ст. 10 Конституції України в Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської та інших мов національних меншин України. Жодних непорозумінь, пов`язаних із взаємним перекладом договору та листування між сторонами, не виникало. Вимог щодо нотаріально або іншим чином посвідченого перекладу договору та листування на українську (російську) мову сторони одна іншій не висували, що вказує на вільне володіння сторонами договору російською мовою. Окрім цього, представником відповідача під час дослідження у судовому засіданні вказаної розписки хоча й неоднозначно заперечувався факт її складання та підписання саме відповідачем, у підготовчому засіданні під час вирішення питання щодо необхідності призначення судової почеркознавчої експертизи, представник відповідача після ознайомлення наданого позивачем оригіналу розписки, відповідного клопотання не заявила та не ставила під сумнів її складання та підписання відповідачем. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. \~ \~ \~ \~Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. \~ \~ \~ \~Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц). Отже виходячи зі стандарту доказування більшої переконливості, суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, ураховуючи їх вірогідність, належність, допустимість та достовірність, дійшов висновку про доведеність позивачем укладання договору позики, складання та підписання відповідачем розписки від 10.06.2017, отримання відповідачем грошових коштів у сумі 317 000,00 грн у позику, та як наслідок сторони узгодили істотні умови вказаного договору. Отримання грошових коштів у позику підтверджується вказаною розпискою, а також випискою по рахунку [PERSON] , зокрема операціями, проведеними 13.03.2019 на картковий рахунок № [NUMBER] в АТ КБ «Приватбанк» у сумі 29990,00 грн, за призначенням платежу «поповнення картки готівкою у відділенні ВІДДІЛЕННЯ ВУЗОВСЬКЕ ЮЖНОГО ГРУ,. Коментар до платежу: [PERSON] » Дослідженням виписки в частині зарахування коштів 02.11.2018 у сумі 29850,00 грн (по 14925,00 грн кожний), 29.01.2019 у сумі 29998,00 грн (по 14\~999,00 грн кожний) на картковий рахунок № [NUMBER] в АТ КБ «Приватбанк» та 03.11.2017 у розмірі 9950,00 грн на картковий рахунок в «А-банк» № [NUMBER] , встановлено, що вони здійсненні через термінали самообслуговування за трьома різними номерами телефонів, тому достеменно встановити, що вказані номери телефонів належать [PERSON] суд позбавлений можливості, через відсутність підтверджуючих вказаний факт доказів (до матеріалів справи не долучені докази на підтвердження ведення спілкування позивача з [PERSON] за цими номерами телефонів, на що посилався позивач під час розгляду справи). Водночас суд зазначає, що доводи представника відповідача під час дослідження вказаної виписки по рахунку [PERSON] про те, що операції з зарахування коштів відповідачем на рахунок позивача могли здійснюватися не обов`язково за зобов`язаннями за вказаним договором позики, а могли бути за іншими відносинами, що могли виникнути між сторонами, є лише припущеннями та не ґрунтуються на доказах, разом з цим представником відповідача не наведені конкретні відносини, з урахуванням яких [PERSON] міг би перераховувати кошти позивачу. Також суд звертає увагу, що після задоволення заяви про перегляд заочного рішення та його скасування, стороною відповідача відзиву на позов не надано, правом оспорення договору позики з підстав, визначених у ст. 1051 ЦК України (грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором), відповідач не скористався. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи, за наслідками дослідження розписки та виписки по рахункам [PERSON] , суд встановив доведеним факт часткового погашення [PERSON] заборгованості за договором позики 13.03.2019 числа на суму 29990,00 грн (два платежі по 14995,00 гнр кожний). Ураховуючи, що позивач заявляє позовні вимоги щодо стягнення основної суми заборгованості у розмірі 187\~292,00 грн, тобто з урахуванням погашення позики у сумі 129\~708,00 грн, суд, виходячи з норм ст..ст. 6, 526, 530, 627, 629, 1049 ЦК України, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] основної суми боргу у сумі 187\~292,00 грн. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача розміру нарахованих відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 72617,96 грн Приписи абзацу другого частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України\~право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Суд звертає увагу, що частинами 1, 2 статті 536 ЦК України\~передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до статті 6 цього Кодексу\~сторони\~є вільними в\~укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов\~договору\~з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як встановлено судом, договором позики (розпискою від 10.06.2017) не були передбачені умови щодо сплати процентів за користування позикою, а отже сторони не дійшли згоди щодо їх сплати (сплата процентів неунормована сторонами у договорі позики/розписки), навпаки зі змісту вказаної розписки вбачається, що сторони дійшли згоди щодо надання грошових коштів у позику строком до 10.07.2017 без сплати процентів за її користування. Таким чином, нарахування позивачем процентів за користування позикою суперечить нормам ст.ст. 6, 536, 627 ЦК України, а тому вимога про стягнення нарахованої заборгованості за процентами за користування позикою є безпідставною та не підлягає задоволенню. Окрім цього суд зазначає, з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 18.01.2022 № 910/17048/17, такі проценти мають нараховуватися в період строку кредитування, тобто з моменту укладання договору позики (10.06.2017) по 10.07.2017 (строк її повернення, визначений розписці). Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача розміру нарахованих інфляційних втрат (35022,96 грн) та 3% річних від простроченої суми заборгованості(13254,16 грн) Представник відповідача, заперечуючи проти задоволення вимог про стягнення нарахованих відсотків за користування кредитом, 3% річних та інфляційних витрат, посилалась на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. Позивач, заперечуючи проти застосування вказаної позиції ВП ВС, послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17. Надаючи оцінку позиціями сторін з цього питання, суд дійшов таких висновків. Велика Палата\~у постанові\~від 28.03.2018\~у справі\~№ 444/9519/12 за позовом за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з фізичної особи заборгованості за кредитним договором (на яку посилалась представник відповідача) висловила правову позицію щодо змісту понять «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» та зазначила, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. У справі, що переглядалась касаційною інстанцією, Верховний Суд зазначив, що сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що 3 червня 2006 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав строком на 24 місяці, тобто до 3 червня 2008 року включно, кредитні кошти у національній валюті у розмірі 8 235,50 грн, які зобов`язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 25,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 27 числа кожного місяця кошти у сумі 441,31 грн (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Також у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок щодо виконання зобов`язання простроченого боржника після спливу строку (терміну) такого виконання, зокрема зазначила, що згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж 24 місяців до 3 червня 2008 року включно. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Щодо нарахування\~та стягнення\~процентів від\~суми позики\~(кредиту)\~після спливу\~строку кредитування\~ВП ВС\~у цій\~постанові зазначила, що відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці - до 3 червня 2008 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 3 червня 2008 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 27 числа кожного місяця. Починаючи з 4 червня 2008 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. За результатами перегляду справи, Велика Палата Верховного Суду виснувала про правильне застосування норм права, зокрема. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Розглядаючи справу за позовом ПАТ «Сбербанк», правонаступником якого є АТ «Міжнародний резервний банк» про стягнення солідарно з ДП «Край Проперті`та ПрАТ «Універсам № 16» заборгованості за кредитними договорами, Велика Палата у постанові від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17(на яку посилався позивач) дійшла аналогічних висновків та зазначила, що припис абзацу другого частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України\~право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12\~\~(провадження № 4-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). При цьому, Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від вказаних правових висновків, у тому числі у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12.\~\~ Отже, проаналізувавши посилання сторін на правові висновки, яких дійшла Велика Палата Верховного Суду під час розгляду обох справ, суд у цій справі вважає, що в обох випадках Суд дійшов одного того ж висновку про те, що приписи абзацу другого частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України\~право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За змістом частин першої, другої\~статті 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Дослідженою судом у цій справі розпискою від 10.06.2017, встановлено, що [PERSON] мав повернути позику 10.07.2017, однак вчасно не повернув, як зазначає позивач, частково повертав грошові кошти 02.11.2018, 29.01.2019, 13.03.2019 та як встановлено судом 13.03.2019, тобто після спливу строку виконання взятого на себе зобов`язання (10.07.2017). Згідно з наведеним у позовній заяві розрахунком, позивач здійснено нарахування 3% річних та інфляційних витрат з 10.07.2017 (останній день повернення позики) по 18.11.2019 (до дня звернення до суду), розмір яких становить: 3% річних 13254,16 грн, інфляційні витрати 35022,96 грн. Отже, суд дійшов висновку про обґрунтованість нарахованих позивачем 3% річних та інфляційних витрат за невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором позики та відповідність здійснення такого нарахування нормам ст. 625 ЦК України. У свою чергу відповідачем не доведено існування у нього іншого розміру заборгованості, ніж того, що наводить позивач, та не реалізовано право на подання до суду власного контр розрахунку заборгованості за договором позики, посилаючись у своїх запереченнях лише на недоведеність позивачем своїх позовних вимог. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних витрат за весь строк невиконання зобов`язання у розмірі 13254,16 грн 3% річних та 35022,96 грн інфляційні витрати. Суд під час ухвалення рішення враховує практику ЄСПЛ, зокрема висновок у справі «Трофимчук проти України» (заява № 4241/03) про те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Ураховуючи наведене суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині стягнення основної суми борги, інфляційних витрат та 3% річних. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, ураховуючи наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог 76,44% (235569,12 грн*100:308187,08), судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача у розмірі 2355,74 грн (3081,87*76,44%).

Outcome: partial