Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: [PERSON] ,, [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.11.1990 року [PERSON] , мати позивача, отримаала ордер на право зайняття службового приміщення - однокімнатної квартири площею 118 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . На підставі ордеру право на вселення та проживання у цій квартирі отримали її чоловік [PERSON] та доньки [PERSON] , і позивач, яка вказана в ордері як [PERSON] . [INFO] у позивача народився син - [PERSON] . З 2010 року відповідач припинив проживати у квартирі [ADDRESS] , за місцем своєї реєстрації. В подальшому [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно відповідача. Після того, яка позивача було позбавлено батьківських прав, син проживав виключно з батьком. Вказує, що після набуття повноліття відповідач не вияви вбажання проживати в квартирі. Відповідач не цікавиться станом житла, не бере участі в його утриманні. Ухвалою суду від 21.03.2025 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. Відзив на позов матеріали справи не містять. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ордера №2900 від 14.11.1990 року, [PERSON] надано право на зайняття службового приміщення - однокімнатної квартири площею 18 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . На підставі ордеру право на вселення та проживання у вищевказаній квартирі отримала чоловік [PERSON] , - [PERSON] та доньки - [PERSON] та позивач [PERSON] , яка відповідно до до свдіоцтв апро шлюб серії [NUMBER] змінила дошлюбне прізвище на - [PERSON] . Згідно зі звідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 06.01.2021 року 07.05.2096 рок ународився [PERSON] , матір`ю якого є [PERSON] (позивач). Рішенням Святошинського райононго суду м. Києва від 27.04.201 5року у справі №759/1710/15-ц позивача позбавлено батьківських прав відносно відповідача [PERSON] . Як вбачається з інформації про задеклароване/зареєстрована місце проживання особи відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА, відповідач [PERSON] зареєстрований з 30.05.2006 року за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акта про не проживання з реєстрацією від 28.02.2025 року, комісія у складі мешканців будинку за адресою: [ADDRESS] підтвердила, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] нк проживає з 2010 року, але зареєстрований. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з вказаною нормою закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine,§ 41-42). Частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Положеннями частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин, не доведено і обставин, що відповідач втратив інтерес до спірного житла. До суду не надані свідчення сусідів або висновки відповідальної особи будинку, житлово-комунального господарства або органу місцевого самоврядування щодо його відсутності та відсутності його речей в зазначеному житловому приміщенні та строку її відсутності. Сам факт не проживання відповідача у спірній квартирі більш встановленого законом строку не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до ст. 405 ЦК України підставою для визнанняння особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання в житловому приміщенні саме без поважних причин. З огляду на встановлені обставини суд приходить до висновку про необгрунтованість та недоведеність позовних вимог, що є правовою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed