Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

У березні 2025 року [PERSON] звернулася до Святошинського районного суду міста Києва із позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, у якій просить усунути [PERSON] , [INFO] від права на спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на 4/15 частин квартири [ADDRESS] . 19.03.2019 року Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/15 частину вказаної квартири дочці спадкоємця [PERSON] , на 2/15 частини квартири - дочці [PERSON] , на 1/15 частини квартири - дружині [PERSON] . [INFO] померла мати [PERSON] - [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на належну їй частину квартири [ADDRESS] . Державним нотаріус повідомлено, що спадкоємцями майна померлої [PERSON] є [PERSON] - онука померлої, та [PERSON] - дочка померлої. Позивач вважає, що відповідач підлягає усуненню від права на спадкування, оскільки участі в матеріальному забезпеченні матері за її життя не брала, не спілкувалася з нею, не приймала участі у догляді за нею, лікуванні, не відвідувала матір, не утримувала її взагалі. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 06 березня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання у справі. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року витребувано у Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 1266/2024, яка була заведена у зв`язку із смертю [PERSON] , яка померла [INFO] . 21 травня 2025 року на адресу суду від Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори надішли належним чином завірені матеріали спадкової справи № 1266/2024 до майна померлої [INFO] [PERSON] , початок 05.12.2024 року. 02.06.2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача - адвоката Коваленка Р.О. надійшло клопотання про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву та подано відзив на позовну заяву, у якому стороною відповідача заперечно проти заявлених [PERSON] позовних вимог, оскільки [INFO] померла [PERSON] склала на ім`я відповідача заповіт. Також відповідач вказує, що її мати не потребувала стороннього догляду, не перебувала у безпорадному стані, причиною смерті стала хронічна серцева недостатність. Відповідач спілкувалася з матір`ю, утримувала її, понесла витрати з поховання. А тому наведені позивачем обставини у позові вважає безпідставними та необґрунтованими. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року, внесеною до протоколу судового засідання, прийнято відзив відповідача на позовну заяву. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року відмовлено у задоволенні поданого 11.06.2025 року представником позивача - адвокатом Бондарем А.В. клопотання про витребування доказів. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового слухання. Подав до суду клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із тим, що його залучено до слідчих дій в рамках кримінального провадження, про що він дізнався зранку перед судовим засіданням. Суд зауважує, що до клопотання про відкладення судового засідання не долучено жодного доказу, який би підтвердив неможливість представника позивача прибути у судове засідання. Таким чином, представником позивача не доведено поважність причини його неявки. Крім того, суд звертає увагу на Постанову КЦС ВС від 24.10.2024 року № 752/8103/13-ц, якою встановлено, що якщо представник сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення сп ору у відповідному судовому засіданні. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі та просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Третя особа подала до суду заяву про розгляд справи без участі її представника, рішення суду просить ухвалити у відповідності до вимог чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на викладене, суд визнав за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи, що не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із неявкою учасників справи у судове засідання. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 26.08.2018 року відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 13874. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому на праві власності нерухоме майно - 4/15 частини квартири [ADDRESS] . Співвласником квартири [ADDRESS] є мати [PERSON] - [PERSON] . 19 березня 2019 року Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/15 частину квартири [ADDRESS] [PERSON] (дочка), на 2/15 частину квартири [ADDRESS] [PERSON] (дочка), на 1/15 частину квартири [ADDRESS] [PERSON] (дружина). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 19.11.2024 року Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №19129. Після її смерті [INFO] була відкрита спадкова справа №1266/2024. З матеріалів спадкової справи вбачається, що 04.09.2018 року [PERSON] склала заповіт на ім`я [PERSON] , [INFO] , посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Фещун Н.І., зареєстровано в реєстрі №6-817. Вказаним заповітом [PERSON] заповіла [PERSON] все належне їй на час смерті рухоме та нерухоме майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19.02.1999 року № 1249 , [PERSON] належала на праві власності 1/5 частини квартири [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] успадкувала після смерті своєї матері [PERSON] 1/5 частини квартири [ADDRESS] . Згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 19.02.1999 року № 1249 [PERSON] на праві власності 1/5 частини квартири [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] до державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулася [PERSON] та [PERSON] . Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1223 ЦК України передбачено право на спадкування, яке відповідно мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України). У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ч. 1 ст. 1262 ЦК України). Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1266 ЦК України). Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну (ч. 5 ст. 1266 ЦК України). Підстави усунення від права на спадкування передбачені ст. 1224 ЦК України, зокрема, відповідно до її другої та п`ятої частин: не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині; за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Відповідно до ч. 6 ст. 1224 ЦК України положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Правову позицію щодо застосування ч. 2 ст. 1224 ЦК України викладено, зокрема у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 202/6309/16-ц (провадження № 61-38718св18), за змістом якої: «виходячи з аналізу цієї норми, спадкоємець, маючи корисливий умисел, вчиняє дії, результатом яких є виникнення права на спадкування або збільшення його частки у спадщині. Незважаючи на те, що частина друга цієї статті прямо не вимагає підтвердження вчинення незаконних дій спадкоємця у судовому порядку, лише судове рішення може бути легітимною підставою для встановлення факту їх умисного вчинення і, як наслідок, - про усунення спадкоємця від права на спадкування. Осіб, які усуваються від права на спадкування, називають «негідними спадкоємцями». У статті визначаються підстави та порядок усунення особи права на спадкування після конкретного спадкодавця, а не про позбавлення права бути спадкоємцем взагалі як частини цивільної правоздатності фізичної особи. Іншими словами, прийняття рішення про усунення особи від права на спадкування стосується лише чітко визначеного випадку спадкового правонаступництва і не позбавляє цю особу претендувати на спадщину після смерті інших спадкодавців». Як зазначено у постанові Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 750/2766/21: «Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 02 березня 2020 року в справі № 133/1625/18, від 19 червня 2019 року в справі № 491/1111/15-ц, від 04 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц. Правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 31 січня 2023 року в справі № 467/350/21». Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У ході розгляду справи встановлено, що за життя [PERSON] здійснила розпорядження своїм майном, склала заповіт на ім`я дочки [PERSON] , про що [PERSON] не було відомо. При цьому [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження перебування померлої [PERSON] у безпорадному стані та підтвердження того, що померла за життя не потребувала матеріальної чи фізичної допомоги за станом свого здоров`я, в тому числі, і від відповідача, докази звернення [PERSON] до відповідача з проханням про допомогу, догляд та утримання. В матеріалах справи відсутні медичні документи, які вказують на те, що за життя [PERSON] потребувала саме постійного стороннього догляду. Крім того, позивач не надала переконливих та об`єктивних доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, а саме доказів, які б підтверджували її винну поведінку, яка б свідчила, що спадкодавець дійсно потребувала додаткової постійної допомоги саме від відповідача у зв`язку із безпорадним станом, зверталася за допомогою до відповідача, а остання відмовила у наданні такої допомоги. Отже, матеріалами справи доведено, що відповідач не вчинила умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. З урахуванням встановлених обставин справи, суд враховує, що лише в разі одночасного існування таких обставин, як перебування спадкодавця у безпорадному стані, умисне ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві та існування потреби спадкодавця саме у допомозі спадкоємця, за умови доведеності зазначених фактів у сукупності, спадкоємець підлягає усуненню від спадкування. Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку про те, що позивач не довела належними, допустимими та безспірними доказами, що є його процесуальним обов`язком в силу ст.ст. 12, 81 ЦПК України, одночасного настання всіх передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України обставин, які б давали підстави для застосування такого крайнього заходу як усунення [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті її матері [PERSON] , ураховуючи наявність складеного у 2018 році померлою на ім`я відповідача заповіту, який не було скасовано заповідувачем за життя. Таким чином, суд, вирішуючи спір між сторонами, встановив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, судові витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню відповідачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed