Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-07 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 01 листопада 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що 05 жовтня 2019 року позичив [PERSON] 15 000 доларів США, про що свідчить власноручно написана останнім письмова розписка. Відповідач зобов`язувався повернути суму позики до 31 жовтня 2019 року, однак, порушуючи умови домовленості, у встановлений строк грошові кошти не повернув. Будь-яких дій для повернення позики відповідачем не вчинено, від виконання боргових зобов`язань останній ухиляється. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 15 000,00 доларів США (а.с. 1-2). Процесуальні дії у справі. Протоколом ти автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 листопада 2022 року дану справу розподілено головуючому судді Шамотайлу О.В. (а.с.6-7). Ухвалою суду від 02 листопада 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін (а.с. 8, 13). Ухвалою суду від 09 лютого 2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 27). На підставі розпорядження заступника керівника апарату Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області № 116 від 24 липня 2023 року проведено повторний автоматизований розподіл незавершених розглядом судових справ, які перебувають у провадженні судді Шамотайла О.В. (а.с. 44). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 липня 2023 року дану цивільну справу розподілено для розгляду головуючому судді Мелещенко Л.В. (а.с.45-46). Ухвалою суду від 28 липня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін (а.с. 47). Ухвалою суду від 22 січня 2024 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с. 75-77, 82-83). Пояснення учасників справи у судовому засіданні. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, проте подав до суду подав заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити (а.с. 170). Надаючи пояснення у судовому засіданні 02 квітня 2024 року, представник позивача адвокат Волосянко Р.О. підтримав позовні вимоги у повному обсязі, пояснив, що 05 жовтня 2019 року позивач позичив відповідачу 15 000 доларів США, про що складена письмова розписка, проте відповідач боргові зобов`язання у передбачений сторонами строк не виконав, просив позов задовольнити у повному обсязі (а.с. 106-110). Відповідач [PERSON] надав пояснення у судовому засіданні, призначеному на 02 квітня 2024 року, пояснив, що не визнає позовні вимоги, дійсно взяв у позику 15 000,00 доларів, проте заборгованість є погашеною, оскільки передав позивачу земельну ділянку в оренду (а.с. 106-110). Відповідач [PERSON] у судове засідання, призначене на 02 липня 2025 року, не з`явився, проте 30 червня 2025 року від відповідача надійшло електронне звернення з проханням перенести розгляд справи у заявку із терміновим відрядженням (а.с. 168). Вирішуючи заяву відповідача про відкладення розгляду справи, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 44 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно частини першої статті 240 Цивільного процесуального кодексу України, суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 223 цього Кодексу. Частинами першою-другою статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з ряду підстав. У відповідності з частиною третьою статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Відповідач, заявляючи 30 червня 2025 року клопотання про відкладення розгляду справи, не надає жодних доказів про поважність причин неявки до суду. Крім того, відповідачем неодноразово заявлялися клопотання про відкладення розгляду справи, а саме: 1) 21 липня 2023 року у зв`язку з задіяністю у ЗСУ, просив розглянути справу після перемоги (а.с. 51): 2) 10 листопада 2023 року у зв`язку з задіяністю у ЗСУ (а.с. 57); 3) 07 грудня 2023 року у зв`язку з задіяністю у ЗСУ (а.с. 65); 4) 19 січня 2024 року у зв`язку з задіяністю у ЗСУ (а.с. 73); 5) 08 березня 2024 року у зв`язку з неотримання інформації з податкової щодо перерахунку боргу, підтверджуючих погашення заборгованості, та зайнятістю правозахисника в іншій справі (а.с. 85); 6) 23 липня 2024 року у зв`язку з відпусткою основного свідка та знаходженням за межами області (а.с. 130): 7) 24 вересня 2024 року у зв`язку з задіяністю головного свідка в засіданнях ОТГ (а.с. 145); 8) 10 червня 2025 року у зв`язку з неможливістю бути присутнім свідкові (а.с. 159-160). При цьому, як вбачається з листів [INFO] , що надійшли до суду 31 серпня 2023 року та 12 грудня 2023 року, [PERSON] , 1978 року народження, перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних у [INFO] з 11 червня 2006 року, користується правом на відстрочку у зв`язку тим, що має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, на військову службу по мобілізації [INFO] не призивався (а.с. 52, 71). Заявляючи клопотання про відкладення розгляду справи, відповідач [PERSON] не надав жодних доказів, які б підтверджували поважність причин неприбуття у судові засідання. Суд вважає, що відповідач не вчинив активних дій з метою реалізації процесуальних прав, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України. Враховуючи неодноразову неявку в судове засідання відповідача, якого належно повідомлено про дату, час і місце судового засідання, зокрема, відповідач викликався через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 63-64, 69-70, 79-80, 134-135, 164-165), суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи. Суд констатує, що сторона відповідача мала можливість в межах строку розгляду справи по суті скористатись процесуальними правами, передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України, зокрема, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії; подавати докази в межах строку розгляду справи по суті; брати участь у судових засіданнях; надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, тощо. Таким чином, суд вважає, що відсутні підстави для відкладення судового засідання, а тому приходить до переконання про розгляд справи по суті за відсутності належним чином повідомленого відповідача. Отже, судом було забезпечено принцип змагальності сторін, рівність сторін, що полягає у наданні їм однакових можливостей для реалізації ними своїх процесуальних прав, з огляду на сплив строків для подання доказів, з метою дотримання прав позивача на своєчасне вирішення спору. У силу приписів частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із основних принципів (засад) цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи (пункт 10 частини третьої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, суд враховує, що частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справ упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Водночас, необґрунтоване відкладення розгляду справи призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку. Враховуючи те, що подані сторонами у цій справі докази, дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір по суті й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, що, в свою чергу, вказує на можливість виконання завдань цивільного судочинства та з урахуванням необхідності дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення у справі № 344/13665/22. Згідно частини шостої статті 259 Цивільного процесуального кодексу України, у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Оскільки учасники справи у судове засідання, призначене на 02 липня 2025 року, не з`явилися, суд, з дотриманням положень статті 259 Цивільного процесуального кодексу України, відклав складення повного рішення суду на строк не більше десяти днів та зазначив датою ухвалення рішення дату його складання, підписав судове рішення без його проголошення. Згідно частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 05 жовтня 2019 року [PERSON] була складена розписка, згідно якої він позичив у [PERSON] 15 000 доларів США та зобов`язався повернути до 31 жовтня 2019 року (а.с. 3, 22). [PERSON] є військовозобов`язаним та має військовий квиток серії [NUMBER] (а.с.39-40). Як вбачається з письмових свідчень [PERSON] від 24 червня 2024 року, йому відомо, що його знайомий, [PERSON] , позичив грошові кошти його іншому знайомому [PERSON] у жовтні 2019 року для реалізації бізнес-проекту. [PERSON] , не маючи можливості своєчасно повернути зазначені кошти, запропонував у березні 2021 року як варіант врегулювання заборгованості переоформлення оренди саду, розташованого в селі Медуха, в якості компенсації боргу. У квітні 2021 року [PERSON] знайшов зацікавленого в такій оренді [PERSON] , який заплатив завдаток і почалась підготовка необхідних документів для переоформлення оренди саду. Вироблення юридично правильного рішення [PERSON] тривало до жовтня 2021 року. Далі чи через відсутність такого рішення, чи з інших причин [PERSON] перестав проявляти інтерес у подальшому переоформленні оренди саду. У липні 2022 року питання переоформлення оренди саду, як єдиного можливого способу погашення з боку боржника, продовжилось. Завдаток, оплачений [PERSON] , був використаний для оплати оренди саду за період, поки він приймав рішення. Законний юридичний механізм такого переоформлення був знайдений - переоформлення оренди на фермерське господарство, яке знаходиться у власності актуального орендаря та подальший продаж фермерського господарства новому власнику. Обидві сторони погодились на такі умови. В той же місяць, коли відбувались дані переоформлення, виявилось, що ціна оренди даного саду була піднята в односторонньому порядку сільською радою в декілька разів. Підтверджує, що подана ним інформація є правдивою та відповідає дійсності (а.с. 113-114). Норми права, що підлягають застосуванню, та висновки суду за результатами розгляду справи. Згідно статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини першої статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої-другої статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Стаття 1046 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно з частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, провадження № 61-20376св18; від 09 липня 2021 року у справі № 522/31737/13, провадження № 61-17289св20; від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20, провадження № 61-14052св21. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і дотримання його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України . Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 Цивільного кодексу України. Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Судом встановлено, що відповідачем укладений договір позики не оспорювався. Стаття 1049 Цивільного кодексу України встановлює обов`язок позичальника повернути позику. Так, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. Таким чином, суд приходить до висновку, що між [PERSON] та [PERSON] за розпискою від 05 жовтня 2019 року укладений договір позики, сторони дійшли згоди щодо його істотних умов, а форма договору відповідає вимогам закону. Зобов`язання за вказаним договором відповідачем не виконано, заборгованість за договором позики від 05 жовтня 2019 року становить у розмірі 15 000,00 доларів США. Доводи відповідача про те, що заборгованість за укладеним договором погашена у зв`язку з передачею земельної ділянки в оренду, не заслуговують на увагу, оскільки стороною відповідача не надано жодних належних та допустимих доказів про наявність інших правових відносин між сторонами. При цьому суд зазначає, що скріншот переписки та довідка про сплату орендної плати [PERSON] на рахунок ФОП [PERSON] (а.с. 99-105) не свідчить про сплату та відсутність заборгованості за договором позики. Також письмові свідчення [PERSON] не спростовують вимоги позивача. У розписці від 05 жовтня 2019 року відповідач чітко зазначив, що він [PERSON] позичив у [PERSON] кошти у розмірі 15 000,00 доларів США, які зобов`язується повернути до 31 жовтня 2019 року . Таким чином, з вищезазначеного чітко вбачається не тільки факт отримання відповідачем 05 жовтня 2019 року у борг зазначеної грошової суми, а й обов`язок її повернення до 31 жовтня 2019 року. Крім того, сам відповідач не заперечує факт написання вказаної розписки, лише зазначає про передачу земельної ділянки та наслідок цього погашення боргу, однак жодних доказів, підтверджуючих погашення заборгованості за укладеним договором позики суду відповідач не надав. Верховний суд України у своїй постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зазначив, що письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладання договору,але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Оскільки відповідач не заперечує факту складання розписки, це означає, що склавши таку розписку [PERSON] одночасно підтвердив і факт отримання грошей у розмірі 15 000,00 доларів США у повному обсязі. Таким чином, суд приходить до переконання, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти. Статтею 524 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. У частині першій статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 533 Цивільного кодексу України передбачає, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Положеннями статті 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частини перша-друга статті 612 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої-другої статті 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. У порядку виконання процесуального обов`язку відповідача, унормованого частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, з доведення належним чином виконання обов`язків перед позивачем, не надано доказів виплати заборгованості за укладеним договором позики, а також доказів на підтвердження відсутності своєї вини у неналежному виконанні умов зобов`язання, визначеного договором. Враховуючи наведене, суд встановив факт того, що відповідач не виконав зобов`язання, покладені на нього за розпискою, не повернув у встановлений строк суму боргу. Розглядаючи спір в межах позовних вимог, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та підставними і приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення суми боргу у розмірі 15 000,00 доларів США. Усі інші пояснення учасників справи, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених у цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Виходячи із вищевикладеного, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, тому вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат. Згідно частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої-третьої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подачу позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 5485,29 грн, що підтверджується оригіналом квитанції, що міститься в матеріалах справи (а.с. 4). Позовні вимоги задоволені у повному обсязі, тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені судові витрати у вигляді судового збору у загальному розмірі 5485,29 грн. На підставі вищенаведеного, відповідно до статей 3, 11, 15, 23, 207, 513, 524, 526, 530, 533, 614, 629, 1046, 1048, 1047, 1049 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved