Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] та з урахуванням зменшених позовних вимог просить стягнути з відповідача половину вартості автомобіля марки SEAT TOLEDO державний номерний знак [NUMBER] , в розмірі 92\~368 грн. 77 коп. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбу з 14.02.2015 року, який рішенням суду було розірвано, до реєстрації шлюбу вони проживали разом без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання вони придбали ряд автомобілів, зокрема і спірний автомобіль марки SEAT TOLEDO державний номерний знак [NUMBER] , у зв`язку з тим, що після розірвання шлюбу між нею та відповідачем, не досягнуто згоди щодо використання та поділу спільного майна, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом . 22.04.2024 року винесено ухвалу про залишення позову без руху для усунення недоліків. Позивачці надано десятиденний строку з дня отримання копії узвали для усунення недоліків. 30.04.2024 року на виконання ухвали суду від 22.04.2025 року надійшла заява про усунення недоліків. 02.05.2024 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення підготовчого судового засідання. 21.08.2024 року винесено ухвалу про задоволення клопотання представниці позивачки. По справі призначено судову автотоварознавчу експертизу. Провадження по справі зупинено до отримання висновку експертизи. 03.06.2025 року поновлено провадження у справі. Призначено справу до розгляду в підготовчому судовому зсіданні. Представниця позивачки в судовому засідання зменшені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Зокрема просить стягнути з відповідача на користь позивачки половину вартості автомобіля марки SEAT TOLEDO державний номерний знак [NUMBER] , в розмірі 92\~368 грн. 77 коп., у відповідності до висновку експертизи. Пояснила, що спірний автомобіль було придбано сторонами під час спільного проживання до реєстрації шлюбу. Позивачка просить стягнути з відповідача половину вартості спірного автомобіля. На даний час відповідач сам користується спірним автомобілем. Спірний автомобіль є спільним майно подружжя, оскільки придбаний ними під час спільного проживання однією сім`єю. В технічному паспорті на спірний автомобіль є відмітка про спільне користування зазначеним автомобілем. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням зменшених позовних вимог визнав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Спірний автомобіль є спільною власністю його та позивачки. Фактично спірний автомобіль перебуває в його користуванні. Вислухавши представницю позивачки, відповідача, перевіривши та дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини. [PERSON] , [INFO] , та відповідач [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.02.2015 року. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13 квітня 2021 року (справа №372/425/21) шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про шлюбу та копією рішення суду про розірвання шлюбу. Дошлюбне прізвище позивачки [PERSON] . До реєстрації шлюбу [INFO] , але під час спільного проживання у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Сторони фактично почали проживати разом з листопада 2003 року в орендованій квартирі по [ADDRESS] . З вересня 2004 року почали спільно проживати в будинку за [ADDRESS] за місцем реєстрації відповідача. Проживаючи однією сім`єю сторони разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет та спільний побут, харчування та допомагали один одному. Весь час спільного проживання по [ADDRESS] разом з ними проживала мати відповідача [PERSON] , [INFO] , а також з ними проживав до 2016 року син позивачки від попереднього шлюбу - [PERSON] , [INFO] . За час спільного проживання сторони придбали наступні транспортні засоби, які були зареєстровані за відповідачем: 06.08.2005 року автомобіль «КАМАЗ» з державним номерним знаком [NUMBER] , 1989 року випуску (06.02.2009 року ТЗ було перереєстрований на іншого власника); 02.07.2007 року автомобіль «IVECО» з державним номерним знаком [NUMBER] , 1994 року випуску (12.05.2016 року ТВ перереєстрований на іншого власника); 03.10.2008 року автомобіль «DAF», з державним номерним знаком [NUMBER] , 2001 року випуску (31.07.2012 року ТЗ перереєстрований на іншого власника); 11.10.2008 року причіп Trailer SYYЗКЕ з державним номерним знаком [NUMBER] , 1999 року випуску (14.06.2012 ТЗ перереєстрований на іншого власника). Також 12 вересня 2008 року автомобіль «Seat Toledo», з державним номерним знаком [NUMBER] , 2008 року випуску. Спірний автомобіль SEAT TOLEDO сторонами було придбано в кредит за 116 078 (сто шістнадцять тисяч сімдесят вісім) грн., з яких 18 000 грн. було оплачено в день підписання договору, а інша сума 20\~648 (двадцять тисяч шістсот сорок вісім) дол. США була взята в кредит відповідно до договору про надання споживчого кредиту від 17.09.2008 року, укладеного між відповідачем [PERSON] та ЗАТ «КРЕДИТ ЄВРОПА БАНК». 27 липня 2012 року заборгованість за вищезазначеним кредитом була повністю погашена, що підтверджується копією технічного паспорту, копією договору купівлі-продажу, копією кредитного договору, копією довідки Кредит Європа Банк. Кредит на автомобіль погашався з заробітної плати позивачки та доходів відповідача. Право власності на спірний автомобіль зареєстровано за відповідачем, але позивачка зазначена в технічному паспорті як особа, яка має право керувати автомобілем з часу реєстрації автомобіля, тобто з 13.09.2008 року. Відповідно до відповіді на адвокатський запит від 03.04.2024 року право власності на спірний автомобіль SEAT TOLEDO, 1600 куб. см., 2008 року випуску № кузова [NUMBER] зареєстровано за [PERSON] з 13.09.2008 року по теперішній час. Після розірвання шлюбу між сторонами не досягнуто згоди щодо використання та поділу спільного майна, а тому позивачка звернулась до суду за захистом свого порушеного права. Факт спільного проживання однією сім`єю разом з відповідачем [PERSON] з серпня 2004 року підтверджується показами свідків, спільними фотографіями з відпочинку, фотографіями зі спільними друзями та членами родини, фото з виписки з Пологового будинку № 3 міста Києва, коли народився спільний син у 2007 році та письмовими доказами, а саме: довідкою Київського міського пологового будинку №3 для дільничного педіатра або сімейного лікаря із зазначенням адреси виписки дитини із пологового будинку за адресою [ADDRESS] від 13.07.2007 року, довідкою Дошкільного навчального закладу комбінованого типу «Зірочка» про те, що [PERSON] відвідував дитячий садочок з 01.10.2009 по 31.08.2013 оскільки проживав на мікрорайоні «Школа»; виписки з індивідуальної карти дитини, про те, що [PERSON] було взято на облік 25.07.07 із зазначенням адреси проживання [ADDRESS] . Телефон для зв`язку вказано домашній [NUMBER] , цей же телефон було зазначено на сайті Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, як особистий телефон відповідача для здійснення зв`язку як фізичної особи-підприємця. Також, як вже зазначено вище, позивачку було вписано в технічний паспорт, як особу, яка має право керувати спірним автомобілем з моменту його придбання. Факт наявності спільного бюджету та проведенням спільних витрат підтверджується наступними обставинами. За час спільного проживання та перебування у шлюбі з відповідачем по справі позивачка працювала в Навчально-курсовому комбінаті ДПА України до серпня 2004 року, з 2004 року і до 2011 року спеціалістом, а потім провідним спеціалістом у Обухівському районному відділі земельних ресурсів, з 2012 року кіоскером Обухівського відділення Київоблпреса, де їй стабільно виплачувалась заробітна плата, а відповідач був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 22.08.2005 року по 25.12.2015 року та здійснював підприємницьку діяльність, що підтверджується копією довідки форма ОК-5 Пенсійного фонду та Копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Також під час спільного проживання позивачкою було продано дві належні їй на праві особистої приватної власності земельні ділянки, гроші від продажу яких було використано в інтересах сім`ї, що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 09.07.2005 року та від 25.05.2007 року. За кошти від укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 липня 2005 року площею 0,2000 га. було придбано автомобіль «КАМАЗ» з державним номерним знаком [NUMBER] , 1989 року випуску. Право власності зареєстровано за відповідачем 06.08.2005 року, після чого відповідач по справі [PERSON] зареєструвався суб`єктом підприємницької діяльності 22 серпня 2005 року, що підтверджується копією Витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Видом діяльності відповідача відповідно до зазначеного витягу було зазначено вантажний автомобільний транспорт. За кошти від продажу належних їй земельних ділянок, а також зі спільного заробітку здійснювалися деякі оздоблювальні роботи в будинку по [ADDRESS] . Після продажу іншої належної позивачці земельної ділянки площею 0,1213 га на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2007 року було придбано автомобіль «IVECO» з державним номерним знаком [NUMBER] , який був зареєстрований в ТОВ «Обухівтранс» та був на маршруті Обухів-Польок. Право власності на вказаний Т3 за відповідачем було зареєстровано з 02.06.2007 року. Залишок коштів від продажу земельної ділянки було спрямовано на заміну вікон, переобладнання опалення та газопостачання в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . А також на виготовлення проекту та будівництво гаражу, погребу і сараю на території розташування домоволодіння, в якому сторони проживали На даний момент гараж, сарай і погріб повністю збудовані, але не введені в експлуатацію. Також сторонами було замінено міжкімнатні та вхідні двері, перебудовано неопалювальну веранду на ванну кімнату і передпокій. На місці старої кухні і котельні було зроблено маленьку кімнату для сина позивачки [PERSON] і робоче місце відповідача, де стояв письмовий стіл та обладнання. На земельній ділянці, де розташовано домоволодіння, в якому сторони проживали, сторони насадили плодові дерева та кущі, обробляли город, вирощували овочі, фрукти, ягоди для сім`ї, тримали господарство у вигляді кролів (з 2011 року), качок, гусей. Таким чином, незважаючи на те, що сторони не перебували в офіційному шлюбі, між нами склалися усталені відносини, притаманні подружжю, оскільки вони спільно працювали, спільною працею заробляли кошти, які витрачали на власні потреби, на придбання майна, на відпочинок, разом ходили у гості та приймали у себе гостей та родичів. Оскільки сторони спільно проживали однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 30 червня 2004 року по 14 лютого 2015 року, то спірний автомобіль SEAT TOLEDO, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] є спільною сумісною власністю сторін і він підлягає розподілу в рівних частинах відповідно до частини першої статті 70 СК України. Зазначені вище обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та визнаються сторонами. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, с ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових Домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки». Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767c822)). Сутність презумпції спільності права власності на майно жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, яке набуте ними за час спільного проживання, полягає в тому, що на певний об`єкт поширюється правовий режим спільного сумісного майна, що не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час спільного проживання. Проте за наявності спору така презумпція може бути спростована, тому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на заінтересовану особу, яка її оспорює. Згідно ст.\~3\~СК\~України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ч. 1, 2 ст.\~21\~СК\~України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст.\~36\~цього\~Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно\~статті 68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єкти права спільної сумісної власності визначені ст.61 СК України. Положення ч. 2 ст. 60 СК України гарантує подружжю, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Така норма закону встановлює презумпцією права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі. Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Отже, право на вільне та безперешкодне володіння, користування та розпорядження майном, у тому числі і тим, що є об`єктом права спільної сумісної власності, гарантоване кожній особі, яка є його власником, не залежно від того, чи він володіє ним особисто чи воно перебуває у спільній власності. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Ніякої домовленості між мною та відповідачем [PERSON] не існує. Спільне користування автомобілем є неможливим, оскільки між сторонами неприязні відносини, а автомобіль є неподільною річчю й здійснити його реальний поділ з виділенням часток неможливо. Спільним майном користується виключно [PERSON] , вважаю, що він спроможний за таких обставин виплатити позичці компенсацію в рахунок визнання за ним права власності на спільне майно, що не становитиме для нього надмірний тягар. Позивачка автомобілем не користуюся і дає свою згоду на отримання грошової компенсації. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч.\~4\~ст.\~368\~ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Майнові права та обов`язки подружжя, підстави виникнення цих прав та обов`язків визначаються Сімейним кодексом України (далі - СК України).\~ Такі висновки ґрунтуються на положеннях ст.ст.15,16 ЦК України, відповідно до яких кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права або застосування інших способів захисту, встановлених законом, зокрема поділу майна, що є у спільній сумісній власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як випливає зі змісту ч.1 ст.70 СК України та ч.2 ст.372 ЦК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності с рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина четверта статті 71 СК України). Системне тлумачення положень статті 69, 70, 71 СК України дає підстави застосовувати такий спосіб поділу майна, як поділ речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні. Згідно із частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Системне тлумачення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України дає підстави дійти висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача у цій справі) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача у цій справі) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого у відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18). Отже, спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між позивачем та відповідачем слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності на свою частку в спільному майні з отримання грошової компенсації на свою користь, регулюються також положенням частини другої статті 364 ЦК України, яка передбачає, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Для з`ясування питання щодо того, скільки на даний момент може коштувати спірний автомобіль ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 21.08.2024 року по справі призначено судову автотоварознавчу експертизу. Згідно висновку експерта № 06/04 від 08.05.2025 року дійсна ринкова вартість автомобіля SEAT TOLEDO, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] становить 184\~737 (сто вісімдесят чотири тисячі сімсот тридцять сім) грн. 54 коп., що підтверджується висновком експерта. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Враховуючи вищезазначені норми права, факт згоди позивачки на одержання грошової компенсації, а також те, що позивачка особисто не користуюся транспортним засобом, вважаю, що позивачка має право на грошову компенсацію своєї частки у праві спільної сумісної власності. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, висновки судів про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна с помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. Ураховуючи наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, вимоги ОСОБА 1 про встановлення юридичного факту не є вимогою, яка забезпечить ефективний захисту прав у цій справі про поділ майна подружжя, а лише є підставою для вирішення цієї справи, тому в задоволенні такої вимоги слід відмовити. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов с саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц. В п. 96. вищезазначеної постанови також зазначено, що факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю не пов`язаний з набранням законної сили рішенням суду, у якому встановлені відповідні обставини, а існує об`єктивно. Встановлення належності майна на праві спільної сумісної власності також не пов`язане з набранням законної сили рішення суду, оскільки таке право виникає в силу закону, а не внаслідок ухвалення судового рішення. У відповідності до ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тому, положення ст. 391 ЦК України встановлює гарантію права власнику майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст.\~71\~Сімейного\~кодексу\~України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. З обставин справи вбачається, що це спірне майно, придбане під час проживання сторонами без реєстрації шлюбу, тобто набуте ними за спільні кошти, тому це майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін відповідно до ст.ст. 368, 372 ЦК України має право на 1/2 частину від спільного майна, а державна реєстрація права власності за одним із подружжя порушує законні права та інтереси іншого, як співвласника такого майна. Частиною 1 ст.\~61\~Сімейного\~кодексу\~України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163\~Сімейного\~кодексу\~України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69\~Сімейного\~кодексу\~України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70\~Сімейного\~кодексу\~України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми\~закону\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. За таких обставин, суд виходить з того, що спірне майно, а саме: SEAT TOLEDO, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] , є спільною власністю сторін. Оскільки вказане\~вище майно\~набуто сторонами\~під час\~спільного проживання без реєстрації шлюбу\~є об`єктом\~спільної сумісної\~власності сторін,\~відтак може\~бути поділено\~між сторонами\~в судовому\~порядку на засадах рівності часток кожного із сторін. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК\~України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно з вимогами ст.ст.\~76-81\~ЦПК\~України засобами доказування є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так як відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі, суд вважає за можливе ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні в порядку частини третьої статті 200 ЦПК України. Визнання позову відповідачем приймається судом як належне. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами, тому позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved