Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, її поділ, встановлення порядку користування квартирою. У підтвердження позовних вимог посилається на те, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2024 року у справі № 199/637/24 шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 13 січня 2015 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Барановичського виконкому Брестської області Республіки Білорусь - розірваний. Дане рішення суду набрало законної сили 18 червня 2024 року. Під час шлюбу подружжям було набуто певне майно, а зокрема: квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Дане нерухоме майно придбане в період подружнього життя, а тому позивач вважає його спільною сумісною власністю подружжя. Позивач зазначає, що зазначену квартиру придбано відповідачем за договором купівлі-продажу № 1787 від 23 травня 2023 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Тетерєвою М.М. На цей час відповідач перебував на військовій службі Збройних Силах України, а позивач знаходилася у м. Білосток Республіки Польща, куди виїхала в зв`язку із бойовими діями в Донецькій області, які ведуться й досі, зокрема в безпосередній близькості біля м. Курахове. Внаслідок артилерійських обстрілів з боку противника житло, яке належало позивачу, було зруйновано. Іншого житла позивач не має. Саме з цієї обставини виникла необхідність придбати у власність квартиру для спільного проживання однією сім`єю із відповідачем. Для цього вибрали м. Дніпро, яке не знаходиться в зоні бойових дій. Крім того, позивач в цьому місті мала можливість працевлаштування у закладах освіти за своїм фахом викладача у школі. Відповідач підібрав відповідну квартиру за вищезазначеною адресою і разом з позивачем вони погодили її придбання для потреб своєї сім`ї. Для купівлі квартири у відповідача не вистачало грошей. Саме тому позивач у квітні 2023 року приїхала до м. Львова, щоб передати відповідачу необхідну суму. Вони разом поселилися у номері готелю, де позивач передала йому гроші в сумі 6500 доларів США. Позивач просила відповідача про те, щоб він повідомив її про дату, час та місце укладання угоди, бо їй був потрібен певний час для того, щоб приїхати з Польщі до м. Дніпра. Як дружина, вона мала надати згоду на укладення правочину та написати нотаріально посвідчену заяву про це. Але такого повідомлення від відповідача до позивача не надійшло. Згодом в телефонній розмові відповідач повідомив, що договір купівлі - продажу квартири укладено і письмової згоди дружини при цьому не знадобилося. Він попросив надіслати йому ще 500 доларів США, яких начебто не вистачало для оформлення придбаної квартири. Ці кошти позивач надіслала йому по системі western union у травні 2023 року. Протягом травня - червня 2023 року відповідачу на його прохання позивач надіслала ще 18482 грн. Протягом серпня - листопада 2023 року позивач декілька разів приїздила до м. Дніпра на квартиру, щоб разом із відповідачем підготувати її для ремонту. Також вона завезла до спірної квартири свої особисті речі. На початку січня 2024 року відповідач зателефонував позивачу і повідомив, що знаходиться у Дніпровському військовому шпиталі і потребує допомоги. Позивач невдовзі приїхала до Дніпра і розмістилася в квартирі, яку було придбано відповідачем у травні 2023 року. Ключі від квартири та під`їзду відповідач передав через сусідку. В квартирі позивач випадково виявила оригінал договору купівлі - продажу квартири від 23.05.2023 року і ознайомилася з ним. Проаналізувавши текст даного договору, позивач дійшла висновку, що при укладанні правочину відповідач надав недостовірні відомості щодо свого сімейного стану, чим ввів в оману нотаріуса та продавця. Крім того, відповідач обманув і позивача, не повідомивши її про цю важливу обставину. З цього приводу між подружжям виник конфлікт. позивач була вимушена звернутися до суду із позовом про розірвання шлюбу. В травні 2024 року позивач знову приїхала до м. Дніпра, щоб забрати з квартири свої особисті речі, але до квартири не змогла потрапити, бо виявилося, що відповідач поміняв замок на вхідних дверях і цим перешкоджає користуватися житловим приміщенням. У зв`язку з викладеним позивач просила суд визнати за сторонами право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , припинивши право власності [PERSON] на дану частку майна; виділити в користування позивача жилу кімнату № [NUMBER] , площа якої складає 16,7 кв.м., та комору № 9 площею 0,9 кв.м. в квартирі [ADDRESS] ; виділити в користування [PERSON] жилу кімнату № 8, площа якої складає 18,2 кв.м., балкон №1 площею 0,9 кв.м. та комору № 4 площею 1,4 кв.м. в спірній квартирі; \~ \~ \~ \~залишити у загальному користуванні підсобні приміщення: коридор 7,0 кв.м, кухню 7.0 кв.м, ванну кімнату 2.8 кв.м., коридор 2,0 кв.м., вбиральню 1,0 кв.м., коридор 3,8 кв.м. в спірній квартирі; зобов`язати [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні житловим приміщенням площею 16,7 кв.м. та підсобним приміщенням - коморою площею 0,9 кв.м., а також підсобними приміщеннями, що находяться у загальному користуванні: коридором 7,0 кв.м, кухнею 7,0 кв.м, ванною кімнатою 2,8 кв.м., коридором 2,0 кв.м., вбиральнею 1,0 кв.м., коридором 3,8 кв.м. в спірній квартирі, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі. Ухвалою суду від 14 жовтня 2024 року було відкрито провадження по даній справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просила суд їх задовольнити. Відповідач до суду не з`явився про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, правом на подачу відзиву не скористався, подавав до суду заяви, в яких посилався на те, що спірна квартира була придбана ним за особисті кошти бойові виплати як військовослужбовця ЗСУ, які мають особистий характер, а отже квартира є його особистою власністю. Жодних домовленостей про спільне використання цих коштів у сторін не було. Проти задоволення позову заперечував. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 13 січня 2015 року. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2024 року у справі № 199/637/24 шлюб між сторонами було розірвано. В період шлюбу, 23 травня 2023 року згідно договору купівлі-продажу № 1787 від 23 травня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Тетерєвою М.М., сторонами було придбано квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на відповідача. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, указаною правовою нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Як достовірно встановлено судом, відповідно до досліджених матеріалів справи, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] придбана 23 травня 2023 року, тобто в період шлюбу між сторонами та за спільні кошти подружжя, тобто є спільною сумісною власністю сторін. Даючи оцінку посиланням відповідача, що спірна квартира придбана за його особисті кошти бойові виплати як військовослужбовця ЗСУ, суд приходить до наступного. Майно, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка визначено у статті 57 СК України. Зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. У п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України зазначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідач, як на обґрунтування посилань щодо того, що спірну квартиру була придбана ним за особисті кошти бойові виплати як військовослужбовця ЗСУ, які мають особистий характер, а отже квартира є його особистою власністю, надає довідки з місця роботи військової частини № [NUMBER] , довідки про доходи. Даючи оцінку даним посиланням суд приходить до наступного висновку. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон Українивід 20грудня 1991року №2011-XII«Про соціальнийі правовийзахист військовослужбовцівта членівїх сімей» (далі - Закон № 2011-XII), який установлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Відповідно до частини першої статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинне забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування ЗСУ, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. На виконання указів Президента України від 24лютого 2022року №64/2022 «Про введення воєнного станув Україні» та № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 168, якою вирішив питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану, зокрема установив виплату додаткової винагороди для військовослужбовців на період дії воєнного стану. Пунктом 1-1 Постанови № 168 (у редакції станом на 01 серпня 2023 року) на період воєнного стану встановлені розміри додаткової грошової допомоги в залежності від характеру виконання бойових завдань, військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), у тому числі тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. У пункті 1-2 Постанови № 168 зазначено, що відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення). Таким чином, щомісячна додаткова винагорода військовослужбовцям на період воєнного стану має постійний характер на такий період та входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців. Також відповідно до частини третьої статті 57 СК України додаткова винагорода військовослужбовця не може належати до особистої приватної власності позивача, оскільки вона виплачувалась позивачу не за його особисті заслуги, а за виконання ним бойових завдань. Суд встановив, що грошове забезпечення (заробітна плата) позивача, у тому числі додаткова винагорода, є спільним майном подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, судом встановлено, що спірне майно було придбано сторонами під час шлюбу, тобто належить до спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, тому суд вважає за необхідне поділити спільну сумісну власність сторін, а саме визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 61,7 кв.м., житловою площею 34,9 кв.м., залишивши у власності [PERSON] частину вказаної квартири. Щодо вимог позивача про визначення порядку користування спірною квартирою, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Згідно з ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07. Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За приписами ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до п.14Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995р., квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: partial