Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-30 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача. 02 вересня 2024 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації, яку позивачка назвала позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, та у якій вона просила: стягнути зі [PERSON] на її користь грошову компенсацію замість її частки у спільній сумісній власності в розмірі 1/2 вартості відчуженого транспортного засобу Honda Civic 5D, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , чорного кольору, 2007 року випуску, на загальну суму 155 490 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивачка послалася на те, що 22.01.2011 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, за актовим записом № 1. Від шлюбу сторони мають двох дітей, - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В шлюбі сторонами було придбане наступне майно: 1) На праві спільної часткової власності, - квартиру [ADDRESS] , яка була придбана 06.09.2012 року та 1/5 частки якої належала Відповідачу, 4/5 частки якої належала Позивачу; 2) На праві спільної сумісної власності, - автомобіль марки Ford Fiesta, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , червоного кольору, реєстраційний номер: [NUMBER] , 2011 року випуску, який був придбаний та оформлений 04.04.2016 на [PERSON] , знаходиться у розпорядженні Позивача; 3) На праві спільної сумісної власності, - автомобіль Honda Civic 5D, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , чорного кольору, 2007 року випуску, який був придбаний та оформлений 03.02.2014 на [PERSON] , знаходився у розпорядженні Відповідача. 15.02.2019 року шлюб між сторонами розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/8730/18. Після розірвання шлюбу Позивачем придбано у Відповідача 1/5 частку згаданої квартири. 29.05.2024 Відповідач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Позивача про поділ спільного майна, - автомобіля марки Ford Fiesta, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , червоного кольору, реєстраційний номер: [NUMBER] , 2011 року випуску, вимагаючи сплату на його користь грошової компенсації частки вартості автомобіля, у розмірі 143790,00 гривень. Ухвалами суду від 30.05.2024 у справі №201/6231/24 відкрито провадження у справі та вжито заходів забезпечення позову. З наданих [PERSON] в рамках справи №201/6231/24 доказів Позивачу стало відомо, що 24.05.2017 року, він видав на ім`я [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність, згідно якої уповноважив його на продаж автомобіля Honda Civic 5D, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , чорного кольору, 2007 року випуску. Раніше позивачка про це не знала, оскільки на той час вони з Відповідачем хоча формально і проживали разом, проте внаслідок розладів фактично не вели спільне господарство наслідком чого врешті стало розірвання шлюбу, що частково підтверджується змістом Рішення суду про розірвання шлюбу, де зазначено, що на час ухвалення рішення сторони тривалий час не проживають разом та не ведуть спільне господарство. Після отримання вказаної інформації, з метою з`ясування подальшої долі автомобіля Honda Civic 5D, представниками позивачки, адвокатами Рикуном А.В. та [PERSON] були направлені адвокатські запити до Головного сервісного центру МВС України. Згідно відповіді на адвокатський запит ГСЦ МВС листом №31/1633А3-17971-2024 від 13.06.2024 повідомив, що автомобіль HONDA CIVIC, № кузова [NUMBER] , 03.02.2014 був зареєстрований за [PERSON] . Згідно відповіді на адвокатський запит ГСЦ МВС листом №31/1763А3-19751-2024 від 02.07.2024 повідомив, що 08.09.2017 48 автомобіль був проданий на підставі Договору купівлі-продажу № 6349/2017/615280 від 08.09.2017, укладеному в ТСЦ 6349; згідно Доручення продавця серії НМІ № 808716 від 24.08.2017, виданого приватним нотаріусом [PERSON] на довірену особу [PERSON] . Також зазначено, що 25.07.2019 в ТСЦ 2342 перереєстровано на нового власника на підставі договору купівлі-продажу № 2342/2019/1582911 від 25.07.2019, укладеного в ТСЦ. Згідно відповіді ТСЦ МВС №6349 від 27.08.2024, на адвокатський запит, копія договору купівлі-продажу з додатками, автомобіля HONDA CIVIC, № кузова [NUMBER] не може бути надана в зв`язку зі знищенням документів по закінченню трирічного терміну зберігання. Вказана інформація свідчить, що на даний час спірний автомобіль набутий іншим, - добросовісним набувачем, якому на час його придбання не було відомо про обставини його вибуття з спільної сумісної власності подружжя [PERSON] . Згідно вищезазначеної інформації, документи, які стали підставою для проведення реєстраційних операцій з транспортними засобами, зберігаються в органі, що здійснював реєстраційні дії. Термін зберігання таких документів, відповідно до наказу МВС від 10.01.2014 року № 5дск, складає три роки з моменту здійснення відповідної реєстраційної операції. Враховуючи вищенаведене, з метою врегулювання питання поділу спільного сумісного майна, Позивачка і звернулася до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна, - автомобіля Honda Civic 5D, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , чорного кольору, 2007 року випуску, який був придбаний та оформлений 03.02.2014 на [PERSON] (а.с.1-5). 2. Рух справи, заяви сторін, стислий виклад позиції відповідача. 02 вересня 2024 року протоколом автоматичного розподілу справ між суддями у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська (нині Соборний районний суд міста Дніпра) справу розподілено до розгляду судді Федоріщеву С.С. (а.с.38-39). Згідно із вимогами ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.44). 06 вересня 2024 року ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Федоріщева С.С. відкрито провадження у справі (т.1 а.с.45-46). 24 вересня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, позовні вимоги не визнали, пославшись на те, що спірний автомобіль було продано ним під час перебування у шлюбі у зв`язку із народженням другої дитини, оскільки були потрібні кошти. Після цього вони з позивачкою ще більше року прожили в шлюбі, подорожували до Єгипту, витративши кошти, отримані від продажу автомобіля на сімейні потреби (а.с.51-55). 24\~вересня 2024\~року до\~суду надійшов\~зустрічний позов\~ [PERSON] до\~ [PERSON] ,\~у якому\~він просив\~визнати об`єктом\~спільної сумісної\~власності подружжя:\~квартиру,\~реєстраційний номер\~об`єкта нерухомого\~майна 2400314612101,\~загальною площею\~66.2\~кв.\~м.,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~припинити його\~право спільної\~сумісної власності\~на цю\~квартиру та\~стягнути з\~ [PERSON] \~на його\~користь грошову\~компенсацію за\~одну другу\~частку її\~ринкової вартості\~у розмірі\~1\~378\~350\~грн.\~В обґрунтування\~зустрічних позовних\~вимог [PERSON] \~послався на\~те,\~що зазначену\~квартиу було\~придбано під\~час шлюбу.\~За змістом\~пункту 6.3.\~Договору купівлі\~продажу зазначено,\~що сторони\~придбали квартиру\~за рахунок\~спільних коштів,\~але у\~спільну часткову\~власність,\~визначаючи при\~цьому,\~що частка\~ [PERSON] \~становить 4/5\~частини квартири,\~а частка\~ [PERSON] \~-\~1/5\~частини квартири,\~яку у\~подальшому,\~вже після\~розлучення,\~ним було\~переписано шляхом\~укладання договору\~купівлі-продажу\~цієї \~частки квартири\~від 05.07.2021\~року на\~ [PERSON] за 280 160,00 грн. Однак, грошові кошти за даним договором за цю частку остання йому не передавала. Позивачем за зустрічним позовом було замовлено звіт про оцінку майна цієї квартири, відповідно до якого її ринкова вартість складає 2 756\~700 грн. Оскільки квартира набута за час шлюбу, [PERSON] вважає необхідним стягнути з [PERSON] на свою користь половину вартості цієї вартості (а.с.77-83). 09\~жовтня 2024\~року ухвалою\~суду було\~частково задоволено\~заяву позивача\~за зустрічним\~позовом [PERSON] ,\~забезпечено зустрічний\~позов шляхом\~заборони відчуження\~ квартири,\~реєстраційний номер\~об`єкта нерухомого\~майна 2400314612101,\~загальною площею\~66.2\~кв.\~м.,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~(а.с.122-125). (Залишено в силі постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.01.2025 (а.с.126-130 виділених матеріалів). 14 жовтня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій наполягали на задоволенні позовних вимог (а.с.131-135), а 22 жовтня 2024 року до суду від представника відповідача з первісним позовом надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких заперечували проти задоволення позовних вимог (а.с.140-144). 10 грудня 2024 року ухвалою суду в задоволенні заяви представника [PERSON] - адвоката Попова Віталія Гавриловича про скасування заходів забезпечення зустрічного позову було відмовлено (а.с.182-186). 25 лютого 2025 року судом постановлено протокольну ухвалу про прийняття зустрічного позову до спільного розгляду із первісним позовом (а.с.192-193). 11 березня 2025 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, зустрічні позовні вимоги не визнали, вказали що спірну квартиру сторони придбали хоча і в шлюбі, однак у спільну часткову власність. Після розірвання шлюбу позивач за зустрічним позовом свою частку у цій квартирі продав відповідачці за зустрічним позовом, при цьому згідно умов договору, кошти отримав до його підписання (а.с.136-137). 17 березня 2025 року до суду від представника позивача за зустрічним позовом надійшла відповідь на відзив, у якій наполягали на задоволенні зустрічних позовних вимог (а.с.205-207). 21 травня 2025 року протокольною ухвалою завершено підготовчі дії та суд перейшов до розгляду справи по суті (а.с.214-216). В судовому засіданні представник позивачки за первісним позовом на задоволенні її позовних вимог наполягав, проти задоволення позовних вимог за зустріним позовом заперечував. Відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог за первісним позовом заперечували, наполягали на задоволенні зустрічних позовних вимог. 3. Фактичні обставини, встановлені судом. 22\~січня 2011\~року Кіровським\~відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Дніпропетровського міського\~управління юстиції\~у Дніпропетровській\~області,\~за актовим\~записом №\~1, між сторонами було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають двох дітей, - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.35, 36). У шлюбі сторонами було придбане наступне майно: 1) На праві спільної часткової власності, - квартиру [ADDRESS] , яка була придбана 06.09.2012 року та 1/5 частки якої належала Відповідачу, 4/5 частки якої належала Позивачу (а.с.93, 96); 2) На праві спільної сумісної власності, - автомобіль марки Ford Fiesta, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , червоного кольору, реєстраційний номер: [NUMBER] , 2011 року випуску, який був придбаний та оформлений 04.04.2016 на [PERSON] , знаходиться у розпорядженні Позивача; 3) На праві спільної сумісної власності, - автомобіль Honda Civic 5D, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , чорного кольору, 2007 року випуску, який був придбаний та оформлений 03.02.2014 на [PERSON] , знаходився у розпорядженні Відповідача. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2019 року у справі № 201/8730/18 шлюб між сторонами було розірвано (а.с.111-112). Після розірвання шлюбу позивачкою за первісним позовом придбано у відповідача за первісним позовом 1/5 частку квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі продажу 1/5 частки квартири від 05.07.2021 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 670 (а.с.19-20). Відповідно до\~звіту про\~оцінку майна\~від 20.09.2024,\~ринкова вартість квартири [ADDRESS] складає 2 756 700 грн. (а.с.100-112). 29.05.2024 Відповідач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (справа №201/6231/24) з позовом до Позивачки про поділ спільного майна, - автомобіля марки Ford Fiesta, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , червоного кольору, реєстраційний номер: [NUMBER] , 2011 року випуску, вимагаючи сплату на його користь грошової компенсації частки вартості автомобіля, у розмірі 143790,00 гривень. Ухвалами суду від 30.05.2024 у справі №201/6231/24 відкрито провадження у справі та вжито заходів забезпечення позову (а.с.22-25). Позивачка за первісним позовом стверджує, що саме з наданих [PERSON] в рамках справи №201/6231/24 доказів їй стало відомо, що 24.05.2017 року, він видав на ім`я [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність, згідно якої уповноважив його на продаж автомобіля Honda Civic 5D, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , чорного кольору, 2007 року випуску (а.с.21). Також Позивачка за первісним позовом стверджує, що про продаж [PERSON] автомобіля Honda Civic 5D, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] раніше вона не знала, оскільки на той час вони з Відповідачем хоча формально і проживали разом, проте внаслідок розладів фактично не вели спільне господарство наслідком чого врешті стало розірвання шлюбу, та вказує на те, що ця обставина частково підтверджується змістом Рішення суду про розірвання шлюбу, де зазначено, що на час ухвалення рішення сторони тривалий час не проживають разом та не ведуть спільне господарство. Адвокатами позивачки [PERSON] та [PERSON] були направлені адвокатські запити до Головного сервісного центру МВС України стосовно вказаного автомобіля. Згідно відповіді на адвокатський запит ГСЦ МВС листом №31/1633А3-17971-2024 від 13.06.2024 повідомив, що автомобіль HONDA CIVIC, № кузова [NUMBER] , 03.02.2014 був зареєстрований за [PERSON] . Згідно відповіді на адвокатський запит ГСЦ МВС листом №31/1763А3-19751-2024 від 02.07.2024 повідомив, що 08.09.2017 48 автомобіль був проданий на підставі Договору купівлі-продажу № 6349/2017/615280 від 08.09.2017, укладеному в ТСЦ 6349; згідно Доручення продавця серії НМІ № 808716 від 24.08.2017, виданого приватним нотаріусом [PERSON] на довірену особу [PERSON] . Також зазначено, що 25.07.2019 в ТСЦ 2342 перереєстровано на нового власника на підставі договору купівлі-продажу № 2342/2019/1582911 від 25.07.2019, укладеного в ТСЦ. Згідно відповіді ТСЦ МВС №6349 від 27.08.2024, на адвокатський запит, копія договору купівлі-продажу з додатками, автомобіля HONDA CIVIC, № кузова [NUMBER] не може бути надана в зв`язку зі знищенням документів по закінченню трирічного терміну зберігання (а.с.14-16). Відповідно до Висновку автотоварознавчого дослідження №71 від 30.08.2024, середньоринкова вартість автомобіля Honda Civic 5D, на 30 липня 2024 року складає 310980 грн. (а.с.8-10). Стверджуючи, що кошти від продажу автомобіля Honda Civic 5D, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , чорного кольору, 2007 року випуску були витрачені на потреби сім`ї, відповідач за первісним позовом надав суду копії договору на туристичне обслуговування №74673855 від 22.02.2017, укладеного між ним та ФОП [PERSON] про туристичну подорож до Єгипту подружжя [PERSON] з їх двома малолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яка мала відбутися з 22.04.2028 по 01.05.2018, та копії товарних чеків на оплату цього договору на загальну вартість 35755 грн. (а.с.56-61). На підтвердження факту сімейної подорожі о Єгипту відповідач за первісним позовом також надав суду фотознімки із зображенням людей на відпочинку з написами «Шарм-Ель-Шейх», «Нубіан Вілладж Отель» тощо (а.с.71-74). 4. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стосовно спору за первісним позовом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі №638/18231/15-ц, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання ВП ВС, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.2 ст.65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. За змістом ч.4 ст.65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід у першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 639/7335/15-ц, від 15.09.2023 у справі № 466/10235/18. В даному випадку, як встановлено судом, та не заперечується сторонами, спірний автомобіль Honda Civic 5D, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] було придбано та продано в період шлюбу між ними. При цьому, після продажу даного автомобіля, та до розірвання шлюбу між сторонами, минуло маже півтора року, а до подачі даного позову сім років. Однак, посилаючись на те, що вона не знала про факт продажу цього автомобіля відповідачем за первісним позовом, та стверджуючи, що останній витратив кошти, отримані від продажу автомобіля на власні потреби, позивачка за первісним позовом жодних доказів цьому не надає. На противагу цьому, відповідач за первісним позовом надав суду письмові докази сімейної туристичної подорожі сторін з їх двома малолітніми дітьми до Єгипту у період з 22.04.2018 по 01.05.2018 (через півроку після продажу автомобіля), та оплати цієї подорожі на загальну суму 35755 грн. І хоча суд не може взяти до уваги фотознімки із зображенням людей на відпочинку з написами «Шарм-Ель-Шейх», «Нубіан Вілладж Отель» тощо, які відповідач за зустрічним позовом теж надав суду на підтвердження цієї подорожі, оскільки суду не надано доказів того, хто саме, коли та за яких обставин зображений на цих фотознімках, однак факт того, що ця подорож таки мала місце, на переконання суду, відповідачем доведений, адже сторона позивачки за первісним позовом жодних доказів, які б цей факт спростовували, суду не надала взагалі. Водночас, на думку суду, сам факт сумісної дороговартісної туристичної подорожі сторін з їх двома малолітніми дітьми до Єгипту через півроку після продажу спірного автомобіля, та більш ніж за півроку до їх розлучення, спростовує твердження позивачки за первісним позовом стосовно своєї необізнаності про продаж автомобіля із зазначенням того, що вони з відповідачем хоча формально і проживали разом, проте внаслідок розладів фактично не вели спільне господарство наслідком чого врешті стало розірвання шлюбу. Посилання позивачки за первісним позовом в цьому контексті на рішення суду від 15 лютого 2019 року у справі № 201/8730/18 про розірвання шлюбу між сторонами, де зазначено, що на час ухвалення рішення вони тривалий час не проживають разом та не ведуть спільне господарство, суд прийняти до уваги не може, оскільки поняття «тривалий час» у цьому рішенні не конкретизоване, а ухвалювалося воно судом через дев`ять місяців після згаданої туристичної подорожі, та майже через півтора року після продажу спірного автомобіля і народження у сторін другої дитини. Також суд не може залишити поза увагою доводи сторони відповідача за первісним позовом про те, що спірний автомобіль Honda Civic 5D він був змушений продати через потребу їх родини мати додаткові кошти у зв`язку із народженням другої дитини та відсутністю роботи, оскільки факт народження підтверджений документально, а те, що відповідач за первісним позовом не був у той час працевлаштований, позивачка за первісним позовом не спростувала, та жодних доказів з цього приводу суду не надала. Аналізуючи наведене, суд звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 25.03.2020 року по справі №161/79/18 та від 19.06.2019 по справі №761/32404/14-ц, де розглядалися схожі цивільні спори між колишнім подружжям, та де Верховний Суд дійшов висновку про необхідність спростування презумпції спільності інтересів подружжя і сім`ї у подібних випадках з боку зацікавленої сторони. Водночас, як встановлено приписами ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 по справі №910/18036/17, від 23.10.2019 по справі №917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 по справі № 917/1307/18). При цьому належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). З огляду на викладене, суд доходить до висновку про те, що позивачкою за первісним позовом її позовні вимоги не доведено, належних та допустимих доказів на користь позову не надано, правові підстави для задоволення первісного позову відсутні. Доходячи до такого висновку, суд враховує сталу правову позицію Верховного Суду з приводу оцінки доводів сторін, який неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» виснував, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Також суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Враховуючи результат розгляду справи в цій частині, з огляду на приписи ст.141 ЦПК України, судові витрати позивачки за первісним позовом відшкодуванню не підлягають, та мають бути віднесені на її рахунок. Стосовно спору за зустрічним позовом. Відповідно до положень ч.ч.1-3 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Водночас, відповідно до ч.ч.1,3 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В даному випадку, судом встановлено, що 06 вересня 2012 року, сторони, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі (з 22 січня 2011 року до 15 лютого 2019 року), придбали квартиру [ADDRESS] . При цьому, дана квартира була придбана ними не у спільну сумісну власність, а у спільну часткову власність: 1/5 частки у власність [PERSON] та 4/5 частки у власність [PERSON] . В подальшому, 05 липня 2021 року, вже після розірвання шлюбу між сторонами, [PERSON] продав свою частку в зазначеній квартирі [PERSON] за нотаріально посвідченим договором її купівлі-продажу. Аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами в цій частині, суд вважає, що визначившись із розміром часток, які належатимуть кожному з подружжя при укладенні нотаріально посвідченого договору під час придбання спірної квартири, сторони, у такий спосіб, одночасно з цим скористалися своїм правом на поділ цього об`єкту нерухомості між ними. Так, відповідно до положень ч.ч.1,2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір, укладений 06 вересня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] з одного боку (покупці) та родиною [PERSON] з іншого боку (продавці), який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Крючковою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №10061, хоча й має назву лише як «Договір купівлі-продажу» квартири [ADDRESS] від 06 вересня 2012 року (а.с.93-96), але фактично є змішаним договором, у якому одночасно вирішено й питання розподілу цього майна між покупцями в частках. Як вже зазначалося раніше, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Так, Верховний Суд у своїй постанові від 18 березня 2020 року по справі №456/2946/17, дійшов висновку про те, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ч. 2 ст. 628 ЦК України). Розглядаючи дану справу за позовом юридичної особи до фізичної особи про виконання зобов`язань за трьохстороннім договором із передачею авансових платежів для подальшого придбання відповідачкою однокімнатної квартири, який сторони назвали попереднім договором, з огляду на наявність у ньому елементів різних договорів Верховний Суд кваліфікував цей договір як змішаний і зазначив, що в частині регулювання відносин між сторонами у справі він є договором про надання послуг, та нагадав, що у ст.629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Стосовно ж часткової власності сторін на спірну квартиру, яку вони придбали за договором від 06 вересня 2012 року, суд бере до уваги висновок Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі №707/2516/18, де вказано на те, що спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Аналіз статті 361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не тотожне розпорядження частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. До схожого\~висновку дійшла Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц, вказавши на те, що аналіз глави 26 ЦК України дозволяє зробити висновок, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна. Тобто, частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав. \~ \~ \~ \~У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». В даному ж випадку позивач за зустрічним позовом не спростував того факту, що спірна квартира була придбана ним та його дружиною [PERSON] у спільну часткову власність, та того факту, що розмір її часток, належних кожному з подружжя, було визначено домовленістю між ними, яка була закріплена нотаріально посвідченим договором її купівлі-продажу. При цьому [PERSON] не тільки не надав жодного доказу того, що даний договір з його боку було укладено під впливом помилки, обману, насильства тощо, або цей договір був фіктивним чи удаваним, але й вимог про визнання його недійсним з таких чи подібних підстав, позивач за зустрічним позовом не висував. Згідно з презумпцією правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Отже, аналізуючи наведене, суд доходить до висновку, що презумпція правомірності договору купівлі-продажу спірної квартири, на підставі якого сторони набули її у спільну часткову власність, в межах розгляду даної справи спростована не була. Також не надав позивач за зустрічним позовом й жодного доказу того, що нотаріально посвідчений договір продажу його частки у спірній квартирі відповідачці за зустріним позовом, укладений ним в подальшому після розірвання шлюбу, був підписаний ним під впливом помилки, обману, насильства тощо, або цей договір був фіктивним чи удаваним. Не висував він і вимог про визнання цього договору недійсним з таких чи подібних підстав. Суд звертає увагу на те, що відповідно до п.3.1. договору від 05 липня 2021 року щодо продажу 1/5 частки спірної квартири, належної позивачу за зустрічним позовом його колишній дружині [PERSON] , він одержав грошові кошти за цю частку до підписання договору (а.с.19-20), доказів протилежного суду не надано, тому суд не може взяти до уваги його пояснення про те, що він не отримував коштів за продану ним частку квартири від покупця. До того ж, позивач за зустрічним позовом цей договір не оскаржує. Таким чином, презумпція правомірності і цього правочину, пов`язаного із продажом [PERSON] відповідачці за зустрічним позовом належної йому 1/5 частини спірної квартири, теж спростована не була. Виходячи з викладеного, та з огляду на те, що спірна квартира належала сторонам на праві спільної часткової власності, з визначенням часток кожного з них у праві власності, а також враховуючи той факт, що позивач за зустрічним позовом розпорядився своєю часткою у спірній квартирі на власний розсуд, - продавши її відповідачці за зустріним позовом, суд доходить до висновку про те, що правові підстави для визнання цього об`єкту нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, припинення право спільної сумісної власності на майно та стягнення грошової компенсації за його частину, як того вимагає позивач за зустріним позовом, - відсутні. Доходячи до такого висновку, також як і при вирішенні спору за первісним позовом, суд спирається на сталу правову позицію Верховного Суду з приводу стандартів доказування з оцінкою доводів сторін у цивільному процесі, та судову практику Європейського суду з прав людини, що наведені вище. Враховуючи результат розгляду справи в цій частині, з огляду на приписи ст.141 ЦПК України, судові витрати позивача за зустрічним позовом відшкодуванню не підлягають, та мають бути віднесені на його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed