Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВАЛІСТ» звернулись до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30.08.2019 року між АТ «ОТП Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір №2025709637, згідно умов якого відповідач [PERSON] \~\~отримала кредит у розмірі 299\~991,04 грн., строком до 30 серпня 2021 року зі сплатою щомісячної комісії за управління кредитом - 0 % від суми кредиту та сплатою фіксованої процентної ставки 36% річних, а повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати ануїтетних платежів графіку платежів, тому підписуючи вказаний договір відповідач погодилася, що ознайомлена із паспортом кредиту та проінформована про умови кредитування у тому числі з умовами відповідальності, при цьому надала згоду на відступлення прав вимоги за кредитним договором. В порушення умов кредитного договору відповідач належним чином не виконала своїх зобов`язань, у зв`язку з чим має заборгованість в сумі 365\~638,66 грн., з яких\~220 404,75 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 145 233,91 грн - сума заборгованості за відсотками по кредиту. 17 грудня 2021 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВАЛІСТ» було укладено договір факторингу № 17/12/21, що підписаний електронним підписом на підставі якого Банк передав новому кредитору право грошової вимоги і став кредитором за кредитними договорами, укладеними між Банком та боржниками в розмірі портфеля заборгованості на підставі чого новий кредитор одержав право вимагати від боржників належного виконання всіх зобов`язань за кредитними договорами. Таким чином, до позивача перейшли права вимоги по кредитному договору №2025709637 від 30.08.2019 року у розмірі 365\~638,66 грн. Оскільки відповідач прострочила виконання грошового зобов`язання, то позивач просить стягнути з неї: 3% річних у розмірі 30\~720,87 грн. та інфляційні витрати в розмірі 144\~570,22 грн., що нараховані на суму боргу. Таким чином, позивач ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВАЛІСТ» просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь суму заборгованості за договором №2025709637 від 30.08.2019 року у розмірі 540\~929,75 грн., з яких\~220 404,75 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 145 233,91 грн - сума заборгованості за відсотками по кредиту; 30\~720,87 грн. - 3% річних; 144\~570,22 грн. - інфляційні витрати. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 29 жовтня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді [PERSON] (а.с.1-2) Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 15 листопада 2024 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання та витребувано докази. (а.с.76) Рішенням Вищої ради правосуддя від 03 грудня 2024 року суддю [PERSON] звільнено у відставку. У зв`язку з цим розпорядженням керівника апарату Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Л.М. № 20 від 09 грудня 2024 року призначено повторний автоматизований розподіл судових справ, які перебували у провадженні судді Ткаченко Н.В. (а.с.81-82) Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 грудня 2024 року зазначену вище цивільну справу розподілено судді Куць О.О. (а.с.83) \~ \~ \~ \~Ухвалою судді від 10 грудня 2024 року цивільну справу за позовом ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВАЛІСТ» до [PERSON] про стягнення заборгованості прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання. (а.с. 84) 17.12.2024 року на виконання ухвали судді Ткаченко Н.В. від 15 листопада 2024 року від АТ «ОТП БАНК» до суду надійшла витребувана інформація.(а.с.86-101) 04 березня 2025 року у підготовчому засіданні ухвалою суду підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті. (а.с.122-125) Представник позивача адвокат Косяк Н.В., надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. (а.с.149-150) Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 30.08.2019 року між АТ «ОТП Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір №2025709637, згідно умов якого відповідач [PERSON] \~\~отримала кредит у розмірі 299\~991,04 грн., строком до 30.08.2021 року зі сплатою щомісячної комісії за управління кредитом - 0 % від суми кредиту та сплатою фіксованої процентної ставки 36% річних, а повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати ануїтетних платежів, тому підписуючи вказаний договір відповідач погодилася, що ознайомлена із паспортом кредиту та проінформована про умови кредитування у тому числі з умовами відповідальності, при цьому надала згоду на відступлення прав вимоги за кредитним договором. (а.с. 10). Також, [PERSON] було підписано анкету-заяву на отримання кредиту/опитувальний лист від 29.08.2019 року (а.с.13), заяву-приєднання (акцепт) №25/02/2025709637 від 30.08.2019 року (а.с.14) та заву на видачу готівки №300Т002NОН від 30.08.2019 року (а.с.15). Відповідно до меморіального ордеру №30068489 від 30.08.2019 року та №30067787 від 30.08.2019 року, АТ «ОТП Банк» на виконання кредитного договору №2025709637 від 30.08.2019 року було видано [PERSON] кредит готівкою у сумі 292 960 грн. (а.с.100-101) Згідно наданого АТ «ОТП Банк» розрахунку заборгованості, сума боргу [PERSON] на 17.12.2021 року складає 365\~638,66 грн., з яких\~220\~404,75 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 145\~233,91 грн. - сума заборгованості за відсотками по кредиту (а.с.88), що також підтверджується випискою по рахунку за період з 30.08.2019 року по 21.12.2021 року (а.с.89-96). 17 грудня 2021 року між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВАЛІСТ» укладено договір факторингу №17/12/21, умовами якого встановлено, що первісний кредитор передає, новий кредитор приймає право грошової вимоги, що належить клієнту, і стає кредитором за кредитними договорами, укладеними між клієнтом і боржниками, в розмірі портфеля заборгованості (п. 1.1. договору факторингу). За договором новий кредитор одержує право (замість клієнта) вимагати від боржників належного виконання всіх зобов`язань за кредитними договорами (п. 1.3. договору факторингу) (а.с. 16-20). 17 грудня 2021 року був складений і підписаний акт приймання-передачі, згідно з яким АТ «ОТП БАНК» передав, а ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВАЛІСТ» прийняло, згідно з вимогами п.8.3. договору факторингу за № 17/12/21 реєстр боржників № 1 (а.с.22). Згідно витягу з реєстру боржників №1 заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором №2025709637 від 30.08.2019 року станом на 17 грудня 2021 р. становить 365\~638,66 грн, з яких\~220\~404,75 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 145\~233,91 грн. - сума заборгованості за відсотками по кредиту (а.с.24). Відповідно до\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Стаття 4 ЦПК України\~визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України\~визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. За змістом ч.1.\~ст.\~626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1.ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положення ч. 1ст. 1046\~ЦК України\~передбачають, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч. 1ст. 1048\~ЦК України\~зазначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з положеннями\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК Українидоговір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що\~стаття 204 ЦК України\~закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Як вбачається з матеріалів справи, договір містить основні істотні умови, характерні для кредитного договору, зазначено суму кредиту, дату її видачі, строк повернення грошових коштів, розмір процентів, умови кредитування. Договір підписано особисто відповідачем [PERSON] . Щодо договору факторингу, суд зазначає наступне. Згідно зстаттею 512\~ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно достатті 514\~ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою\~статті 1077 ЦК України\~одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини першої\~статті 1078 ЦК України\~предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1079 ЦК України\~визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У постанові Верховного Суду від 24.12.2019року у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої\~статті 517 ЦК України\~первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша\~статті 519 ЦК України). Статтею 1082ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. За змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-979цс15. Відповідно до вимог ч.4\~ст.263\~ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідност. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На час розгляду справи судом, відповідачем не надано відомостей, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості в добровільному порядку. У суду відсутні докази про те, що відповідач мала об`єктивні перешкоди для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості, проте фактично отримані та використані надані грошові кошти в добровільному порядку не повернула, зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, не сплачувала кредит вчасно та у повному обсязі, доказів про сплату відповідачем заборгованості за кредитним договором позивачу або первісному кредитору матеріали справи не містять, з огляду на що відповідач не спростував доводи позивача. Отже, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення суми заборгованості за кредитним договором №2025709637 від 30.08.2019 року у розмірі 365\~638,66 грн., з яких сума боргу по кредиту 220\~404,75 грн.; сума боргу по відсотках 145\~233,91 грн. Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Згідно ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.527ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. В розумінні правових норм чинного цивільного законодавства, а зокрема положень ст. 625 ЦК України, 3% річних та інфляційні втрати за час прострочення виконання зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому вони повинні нараховуватися на суму основного боргу, який мав місце між сторонами до ухвалення рішення судом. Відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, у цій справі суд враховує те, що Указом Президента України від 24лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією РФ проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1статті 106 Конституції України,Закону України «Про правовий режим воєнного стану»,введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та триває до тепер. 15 березня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану». Відповідно до частини 3 Закону України № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» Цивільного\~кодексу України доповнено пунктами 18 і 19. Відповідно до положень п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). За таких підстав нарахування 3 % річних з та інфляційних втрат гідно зі ст.625 ЦК України у справі, що розглядається, здійснюється з урахуванням п. 18 розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України в частині обмеження строку їх нарахування. Звертаючись до суду, позивач просив стягнути інфляційні втрати та 3 % річних, нараховані за період з 17.12.2021 року до 04.10.2024 року. Проте, позивач при проведені розрахунку 3 % річних за вказаний період не врахував, що приписами пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що дія статті 625 ЦК України щодо грошових зобов`язань обмежена початком введення у дію воєнного стану. За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних за період 24.02.2022 року до 04.10.2024 року задоволенню не підлягають у зв`язку з їх необґрунтованістю. Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню у такому розмірі. Загальна заборгованість:\~365\~638,66\~грн.,\~період розрахунку:\~з 17.12.2021\~року по\~24.02.2022\~року,\~сукупний індекс\~інфляції 102,921\~%\~(101,3*101,6),\~інфляційні витрати\~складають 10\~679,57\~грн. Загальна заборгованість:\~365\~638,66\~грн,\~період розрахунку:\~з 17.12.2021\~року по\~24.02.2022\~року, загальна кількість\~днів 70,\~3%\~річних становить 2103,66\~грн. З урахуванням викладеного, позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 12\~783,23 грн, з яких 10\~679,57 грн. - інфляційні втрати за період з 17.12.2021 року до 24.02.2022 року та 2\~103,66 грн - 3 % річних за період з 17.12.2021 року до 24.02.2022 року. У решті позовні вимоги задоволенню не підлягають за їх необґрунтованістю. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, судового збору, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Звертаючись із позовною заявою, ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВАЛІСТ» просило стягнути з [PERSON] на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн., надавши при цьому копію витягу з договору про надання правової допомоги №07/23 від 14 лютого 2023 року укладеним між АБ «Наталії Косяк» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВАЛІСТ» (а.с.30), акт від 22 листопада 2023 року №164 приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги №07/23 від 14 лютого 2023 року (а.с.33), платіжну інструкцію №358 від 09 жовтня 2024 року про сплату гонорару згідно акту №164 від 22.11.2023 року до договору про надання правової допомоги №07/23 від 14 лютого 2023 року у сумі 5000 грн. (а.с.34). Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 13 березня 2025 року у справі 275/150/22, в якій зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконаних робіт. Суд,

Outcome: partial