Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-14 00:00:00

У провадження Самарського районного суду міста Дніпра 24.01.2023 надійшла позовна заява [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП. Позов обґрунтований тим, що 09.06.2023 у м. Дніпрі в районі будинку № 1 по вул. 20-ти річчя Перемоги сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] під керуванням позивачки та автомобіля БМВ н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , внаслідок якої було пошкоджено обидва автомобілі. 08.07.2023 р. старшим інспектором ВРОМ ДТП УПП в Дніпропетровській області Вороновим Д.А., за фактом вказаної ДТП, відносно позивачки було складено протокол про адміністративне правопорушення сер. ААД № 265499, за ознаками ч. 1 ст. 124 КУпАП, який направлено на розгляд суду. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, [PERSON] не визнала себе єдиною винною у ДТП. Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.09.2023 року за клопотанням позивачки у справі була призначена авто-технічна експертиза, проведення якої було доручено експертам Дніпропетровського НДЕКЦ, а згідно з висновком судового експерта Прилєпіна С.Л. № СЕ-19/104-23/32421-ІТ від 21.11.2023 року було встановлено в тому числі і вину водія [PERSON] у ДТП. Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.12.2023 у адміністративній справі № 206/3309/23 за протоколом про адміністративне правопорушення сер. ААД № 265499, складеним 08.07.2023 відносно [PERSON] за ознаками ч. 1 ст. 124 КУпАП, залишеною в силі постановою судді Дніпровського апеляційного суду від 22.03.2024 р., на підставі ст. 38 КУпАП судом визнано наявність обопільної вини обох водіїв у ДТП, провадження щодо позивачки закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. У зв`язку з викладеним, 24 квітня 2024 року [PERSON] зверталась із заявою до УПП у Дніпропетровській області про притягнення також і [PERSON] до адміністративної відповідальності, однак, у задоволенні цієї заяви їй було відмовлено. Не погодившись із прийнятим УПП рішенням, [PERSON] оскаржила його до ДПП Національної Поліції України, яке повідомило її листом від 28.10.24 про задоволення вимог її скарги. 26.10.2024 старшим інспектором ВРОМ ДТП УПП в Дніпропетровській області Вороновим Д.А. за фактом цієї ж ДТП відносно іншого водія [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення сер. ЕПР1 № 159151, за ознаками ч. 1 ст. 124 КУпАП, який також направлено на розгляд суду. Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2024 у адміністративній справі № 206/5879/24 за протоколом про адміністративне правопорушення сер. ЕПР1 № 159151, складеним 26.10.2024 відносно [PERSON] за ознаками ч. 1 ст. 124 КУпАП, залишеною в силі постановою судді Дніпровського апеляційного суду від 14.01.25, підтверджено наявність вини у ДТП також і [PERSON] , відносно нього на підставі ст. 38 КУпАП закрито провадження у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Таким чином, [PERSON] добросовісно та послідовно було вжито усіх заходів до встановлення як усіх винуватців у спричиненні шкоди так і розміру спричиненої внаслідок ДТП шкоди і лише станом на 14.01.2025 судовими рішеннями, які набрали законної сили було нарешті установлено наявність обопільної вини водіїв автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] [PERSON] та автомобіля БМВ н/з [NUMBER] Русецького 0.10. у дорожньо- транспортній пригоді, яка сталась у [ADDRESS] 09.06.2023 о 23:50. Оскільки вказаними судовими рішеннями було встановлено лише наявність вини обох водіїв без встановлення відповідного ступеню вини кожного з водіїв, за загальним правилом цивільно-правової відповідальності, кожен з них повинен відшкодувати 50% від суми завданих ним збитків майну іншого водія. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] на час завдання ним збитків майну, яке перебуває в володінні позивачки - автомобілю «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] була застрахована у ПРАТ СК «Арсенал Страхування» (поліс ОСЦПВВТЗ № 209941323). 09 червня 2023 року [PERSON] звернулась до відповідача ПРАТ СК «Арсенал Страхування» із заявою про страховий випадок, яка була зареєстрована за № 109.01839723. 12.07.2023 на підставі її заяви від 07.07.2023, про оцінку майна з метою визначення матеріального збитку, завданого транспортному засобу (іншому майну) з метою визначення його ринкової (дійсної) вартості і розміру прямого збитку залученим відповідачем судовим експертом Мазуреком О.А.- було проведено огляд пошкодженого майна - автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] . Згідно висновку експерта (калькуляції) ЄYs120723 від 20.07.2023 визначено вартість відновлюваного ремонту в сумі 1 291 085,69 грн. і розмір збитків на момент заподіяння шкоди в сумі ринкової вартості автомобіля на момент ДТП - 550 000 грн. Упродовж 2023-2024 років [PERSON] постійно перебувала на зв`язку зі співробітниками ПРАТ СК «Арсенал Страхування» та просила виплатити їй страхове відшкодування, однак, останні просили надати рішення суду, яке набрало законної сили про установлення винуватості [PERSON] у ДТП. Після отримання вказаного вище судового рішення, 13.02.2025 [PERSON] звернулась із письмовою заявою до відповідача про страхове відшкодування у якій просила страховика ПРАТ СК «Арсенал Страхування» виплатити їй відповідне страхове відшкодування у сумі 225 000 грн. (50% розміру завданої шкоди) за шкоду, спричинену водієм [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого застрахована у ПРАТ СК «Арсенал Страхування» (поліс ОСЦПВВТЗ № 209941323) внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце у [ADDRESS] 09.06.2023 о 23:50 за участі автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля БМВ н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] 0.10. Листом від 28.02.2025 № 280225-0478/к/у відповідач ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» відмовив позивачці у задоволенні вказаної вище заяви з мотивів пропуску нею річного з моменту настання ДТП строку, установленого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на подання заяви про страхове відшкодування на підставі пп. 37.1.4 п. 37.1. ст. 37 вказаного Закону, а також у зв`язку з ненаданням нею документа від власника пошкодженого у ДТП автомобіля, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину). Позивачка вважає, що пропуск строку, установленого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на подання заяви про страхове відшкодування не припинив її право на відшкодування шкоди, оскільки з моменту настання ДТП до моменту її звернення із заявою про виплату страхового відшкодування до відповідача поведінка позивачки була добросовісною та була спрямована на відновлення порушеного права. При ДТП, яка сталася при наявності вини обох водіїв (учасників) має значення ступінь вини кожного з них (це і є обставиною, яка має істотне значення). Учасники ДТП мають право звернутися до страхової кампанії іншого учасника ДТП з заявою про виплату страхового відшкодування. В такому випадку, при наявності обопільної вини, кожна страхова компанія виплачує заявнику 50% від суми завданих збитків. На думку позивачки, оскільки цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] на час завдання ним збитків майну, яке перебуває у володінні позивачки - автомобілю «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] була застрахована у ПРАТ СК «Арсенал Страхування» (поліс ОСЦПВВТЗ №209941323), саме відповідачу належить відшкодувати позивачці шкоду, завдану ним внаслідок ДТП (225000,00 грн.) в межах ліміту страхового відшкодування, який на час спричинення майнової шкоди становив 160000,00 грн. (максимальна страхова виплата за шкоду, спричинену майну). Щодо пропуску річного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування позивачкою зазначено, що поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права (наприклад, відмова від прав, набутих за довіреністю, повинна відбуватись із повідомленням довірителя (стаття 250 Цивільного кодексу України), відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права (стаття 347 Цивільного кодексу України. Відмова від належного особі права припиняє таке право. Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи. Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17). В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 465/4287/15). Поняття "преклюзивні строки" здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю "позовна давність" (строк захисту порушеного права особи). Разом з тим, ані Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ані Цивільний кодекс України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілої особи (особи, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного збитку на підставі договору добровільного майнового страхування) на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено Цивільним кодексом України при пропуску позовної давності. Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 Цивільного кодексу України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 Цивільного кодексу України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. У постанові КЦС ВС від 9 листопада 2022 року у справі № 212/7628/21 суд виснував, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Строки на подачу заяви про виплату страхового відшкодування є преклюзивними та не можуть бути поновлені, проте якщо заявник на виплату страхового відшкодування діяв добросовісно, то суд може захистити порушене право. Щодо наявності у позивачки права вимоги за даним позовом, нею зазначено, що у постанові ВС КЦС 06 червня 2018 року у справі № 597/1070/15-ц (провадження № 61-9445св18), визначено, що «п.1 ч. 1 ст. 395 ЦК України передбачено, що речовим правом на чуже майно є право володіння. За ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Таким чином, особа, яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, має також право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. Враховуючи те, що відповідно до ст. 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну». У постанові ВП ВС від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що «факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну. За змістом ч. 2 ст. 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб». Оскільки в момент ДТП позивачка мала реєстраційний документ на транспортний засіб «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] , це свідчить про правомірність її володіння ним і є підставою, для звернення за захистом права на відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну. На момент звернення до суду із даним позовом ані відповідачем ані [PERSON] не відшкодовано завдану позивачці шкоду. Тому на підставі зазначеного, позивачка [PERSON] просила суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на її користь грошові кошти в сумі 160000 (сто шістдесят тисяч) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та судові витрати покласти на відповідача. Представник відповідача надала Відзив на позовну заяву, мотивований тим, що як вбачається з матеріалів справи, 09.06.2023 у м. Дніпро по вул. 20-річча Перемоги мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Mazda CX-7, р.н. [NUMBER] та транспортного засобу BMW 520, реєстраційний номер [NUMBER] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу BMW 520, реєстраційний номер [NUMBER] застрахована згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 209941323 (надалі - Поліс Ne 209941323), укладеного ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАНЯ». 17.02.2025 Позивач подала до ПрАТ «CK «АРСЕНАЛ СТРАХУВАНЯ» заяву щодо виплати страхового відшкодування, відповідно до якої просила здійснити виплату страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб Мазда СХ-7, р.н. [NUMBER] на власні реквізити. За результатами розгляду заяви Позивача, на підставі п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАНЯ» було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування Позивачу. Не погодившись із таким рішенням Страховика Позивач звернулась із позовною заявою до суду, ознайомившись із доводами якої відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позову з огляду на наступне. Порядок та умови виплати страхового відшкодування за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон, у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин). Даний закон є спеціальним, зокрема п. 2.1 ст. 2 Закону встановлено, що якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Тому, саме вказаний Закон підлягає застосуванню до правовідносин, що склались між сторонами. Законом встановлено, зокрема, порядок звернення для отримання страхового відшкодування, порядок оцінки пошкодженого майна, граничні розміри страхового відшкодування, строк для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування, порядок розрахунку страхового відшкодування та випадки, коли шкода не відшкодовується й підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування. Отже, при вирішенні позову в частині вимог до Страховика першочергово необхідно керуватися нормами спеціального Закону. Згідно п. 3 ст. 1 Закону, потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Пунктом 35.1 статті 35 Закону визначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. Умовами ст. 37 Закону передбачено перелік підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування. Згідно з пунктом 37.1.4 статті 37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, в тому числі, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння транспортної пригоди. При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону строк поновленню не підлягає, оскільки Законом не передбачені підстави та обставини, з урахуванням поважності яких, такий строк може бути поновлено. Як вбачається із матеріалів справи дорожньо-транспортна пригода сталась 09.06.2023 отже, саме з цієї дати слід відраховувати рік, впродовж якого Позивач мала право звернутись до Страховика із заявою про виплату страхового відшкодування. Як вже було зазначено, із заявою на виплату страхового відшкодування в порядку ст. 35 Закону Позивач звернулась до Страховика лише 17.02.2025. Позивач підтверджує цей факт у позовній заяві. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже, факт звернення Позивача із заявою на виплату страхового відшкодування лише у лютому 2025 року сторонами не спростовується. Водночас, доказів звернення Позивача до Страховика із заявою на виплату страхового відшкодування у встановлений Законом річний строк матеріали справи не містять. Відповідач звернув увагу суду, що процедура отримання страхового відшкодування в порядку, передбаченому Законом, детально регламентована на законодавчому рівні та передбачає вчинення потерпілим і страховиком ряду взаємних, послідовних, кореспондуючих одне одному юридично значимих дій, до переліку яких належить, у тому числі подання заяви на виплату страхового відшкодування у встановлений строк. При цьому, визначена спеціальним Законом необхідність подання потерпілим заяви страховику про страхове відшкодування є зрозумілим, пропорційним, передбачуваним заходом тa не створює надмірного тягара для потерпілого. Позивач не надає жодних доказів на підтвердження існування обставин, які б заважали їй звернутися до Страховика із заявою на виплату страхового відшкодування у межах встановленого Законом річного строку. При цьому Позивач не спростовує, що їй було відомо і про особу другого учасника ДТП і про його транспортний засіб (реєстраційний номер) і про те, що цивільно-правова відповідальність транспортного засобу BMW 520, реєстраційний номер [NUMBER] забезпечена договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів застрахована у Страховика. Попри ці обставини, Позивач не вжив жодних заходів щодо звернення до Страховика із заявою на виплату страхового відшкодування у встановлений Законом строк. Тобто, Позивач не здійснив волевиявлення, направлене на реалізацію свого права у встановлений Законом строк звернутися до Страховика у порядку, передбаченому Законом для отримання страхового відшкодування. Верховний Суд зазначає, що одним із елементів верховенства права є юридична визначеність. Юридична визначеність (legalcertainty) вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Суб`єкти права повинні знати наслідки своєї поведінки. Згідно з пп. 37.1.4 п. 37.1. ст. 37 Закону, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, i трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Саме зазначений у пп. 37.1.4 п. 37.1. ст. 37 Закону строк звернення із заявою про страхове відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування. У будь-якому разі строк звернення (як у судовому так і у позасудовому порядку) обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком. За результатами розгляду заяви Позивача про виплату страхового відшкодування Страховиком, у строки, передбачені Законом прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування Позивачу у зв`язку із порушенням строків, встановлених Законом для звернення до Страховика із заявою про виплату страхового відшкодування. Отже, оскільки у Страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування на підставі п. 37.1.4. ст. 37 Закону, у задоволенні позову до Страховика має бути відмовлено. В підтвердження наведеного відповідачем звернуто увагу на судові рішення з приводу аналогічних питань про відшкодування шкоди страховими компаніями, де суди відмовляють у задоволенні вимог про відшкодування шкоди, якщо звернення відбулося після спливу строку передбаченого Законом. Окремо слід відзначити та прийняти до уваги посилання на постанову по справі № 47/66/17 від 14.12.2021, згідно якої Великою Палатою Верховного Суду прийнято: 119. Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Отже, на думку відповідача, є очевидним, що з метою отримання страхового відшкодування, особа, майно якої пошкоджене внаслідок ДТП повинна вчинити ряд дій, направлених на реалізацію такого права у встановленому порядку та у строки, передбачені Законом. З доказів, наявних у матеріалах справи вбачається, що, Позивач вперше звернулась до Страховика із заявою на виплату страхового відшкодування 17.02.2025. Тобто, Позивач не вчинив відповідних дій для отримання страхового відшкодування в порядку, передбаченому Законом. Надалі відповідач посилається на постанову по справі № 47/66/17 від 14.12.2021, відповідно до змісту якої: «Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини i основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілого причин вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку». Тобто, на думку відповідача, позивач, звертаючись із позовом до Страховика про стягнення страхового відшкодування з порушенням строків та порядку його отримання відповідно до Закону, повинен довести належними доказами, що його поведінка була добросовісною, а річний строк пропущений через незалежні від нього причини. Однак відповідач звертає увагу суду, що матеріали справи не містять жодного доказу про те, що Позивач, допустивши порушення строку для звернення до (Страховика із заявою на виплату страхового відшкодування, діяла добросовісно, а також те, що річний строк пропущено через незалежні від неї причини. Позивач вперше звернулась до Страховика із заявою про виплату страхового відшкодуванням 17.02.2025. При цьому обставини визнання або невизнання вини особою, або притягнення чи не притягнення її до відповідальності не впливають на право і можливість потерпілого, у порядку, встановленому Законом, звернутися до страховика із заявою на виплату страхового відшкодування та виконати інші, передбачені Законом обов`язки. Позивач не спростовує, що вона була обізнана і про наявність полісу № [NUMBER] і про Страховика, з яким цей поліс було укладено. Тобто, з матеріалів справи вбачається, що не звернення до Страховика обумовлене лише волевиявленням Позивача, отже, невжиття як Позивачем належних заходів щодо реалізації права на отримання страхового відшкодування не є підставою для задоволення позову до Страховика. Розгляд судами справи про адміністративне правопорушення не є обставиною яка унеможливлює подання Страховку заяви про страхове відшкодування, а тому твердження Позивача є безпідставними, а підстави для задоволення позову - відсутні. Також відповідачем зазначено, що з позовної заяви вбачається, що Позивач просить стягнути страхове відшкодування на свою користь. Відповідно до ст. 1 Закону, потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Згідно ст. 35 Закону, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо - транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Відповідно до п. 35.2 ст. 35 Закону, 35.2. до заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо - транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування школи, заподіяної майну; г) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування школи, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; є) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності). Позивачем надано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу Mazda CX-7, р.н. [NUMBER] , відповідно до якого він зареєстрований та належить інший особі - [PERSON] . При цьому, надана Позивачем копія довіреності від 19.02.2023 видана строком дії на три місяці та діяла до 19.05.2023. Крім того, вказана довіреність видана не власником транспортного засобу. Таким чином, Позивачем не доведено належними доказами наявності підстав щодо того, що вона є особою, яка має право на отримання страхового відшкодування. Тому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування». В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, зазначаючи, що вона всі документи вчасно надала до старахової кампанії, а саме її філії, яка знаходиться у м. Дніпрі, але страхова компанія навмисно затягує час та не виплачує кошти, відповідно до укладеного страхового договору . В судовому засіданні представник відповідача приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову та підтримала доводи, викладені у поданому відзиві на позовну заяву. В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] також не з`явився, про дату місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали цивільної страви та надані письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звернулася з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , про відшкодування шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди. На виконання ухвали суду про витребування доказів, експертом [PERSON] було надано до суду засвідчену копію калькуляції відновлювального ремонту ЄYs120723 від 20.07.2023 року, виконаної за заявкою ПрАТ СК "Арсенал Страхування" на підставі огляду колісного транспортний засіб «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] від 12.07.2023 року. За змістом ст. ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Матеріалами справи підтверджується, що 09.06.2023 у м. Дніпрі в районі будинку № 1 по вул. 20-ти річчя Перемоги сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] під керуванням позивачки та автомобіля БМВ н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] внаслідок якої було пошкоджено обидва автомобілі. 08.07.2023 р. старшим інспектором ВРОМ ДТП УПП в Дніпропетровській області Вороновим Д.А., за фактом вказаної ДТП відносно позивачки було складено протокол про адміністративне правопорушення сер. ААД № 265499, за ознаками ч. 1 ст. 124 КУпАП, який направлено на розгляд суду. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, [PERSON] не визнала себе єдиною винною у ДТП. Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.09.2023 року за клопотанням позивачки у справі була призначена авто-технічна експертиза, проведення якої було доручено експертам Дніпропетровського НДЕКЦ, а згідно з висновком судового експерта Прилєпіна С.Л. № СЕ-19/104-23/32421-ІТ від 21.11.2023 року було встановлено в тому числі і вину водія [PERSON] у ДТП. Обопільна вина [PERSON] та [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди підтверджується: - копією протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 09.06.23, яка мала місце у м. Дніпрі в районі будинку № 1 по вул. 20-ти річчя Перемоги за участю автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля БМВ н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , яким підтверджуються наявність та локалізація механічних пошкоджень автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] ; - копією ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.09.2023 про призначення судової авто-технічної експертизи у справі про адміністративне правопорушення № 206/3309/23, якою підтверджується добросовісна поведінка позивача та її спрямованість на відновлення порушеного права; - копією постанови Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.12.2023 у адміністративній справі № 206/3309/23 за протоколом про адміністративне правопорушення сер. ААД № 265499, складеним 08.07.2023, якою згідно ст. 82 ЦПК України підтверджується факт ДТП, яка мала місце 09.06.23 у м. Дніпрі в районі будинку № 1 по вул. 20-ти річчя Перемоги за участю автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля БМВ н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , часткова вина водія [PERSON] у ДТП; копією постанови Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2024 у адміністративній справі № 206/5879/24 за протоколом про адміністративне правопорушення сер. ЕПР1 № 159151, складеним 26.10.2024 відносно [PERSON] за ознаками ч. 1 ст. 124 КУпАП, якою згідно ст. 82 ЦПК України підтверджується факт ДТП, яка мала місце 09.06.23 у [ADDRESS] за участю автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля БМВ н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , часткова вина водія [PERSON] у ДТП; - копією постанови судді Дніпровського апеляційного суду від 14.01.25 у адміністративній справі № 206/5879/24; - копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу сер. [NUMBER] автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] ; - копією генеральної довіреності власника автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] від 19.02.2023, якою [PERSON] уповноважено діяти від його імені і якою підтверджується правомірність володіння позивачкою цим автомобілем на строк визначений цією довіреністю. - роздруківкою інформацією з сайту МТСБУ за посиланням: https://policy.mtsbu.ua/Search/ByRegNo?md=5E9797623346AB842FE38AE32DDl В81A250C4F408C0395A9DA5D5B А99517В76С82А08217D9ED7CD18D4DEB7B 1512FB70FF9B414AC96995DA800F43 AC9B088B7F8851CFF03C97A74C4A7922 АВ6ЕВ20132, якою підтверджується факт, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПРАТ СК «Арсенал Страхування» (поліс ОСЦПВВТЗ № 209941323); - висновком експерта (калькуляцію) ЄYs120723 від 20.07.2023 щодо автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] , складеним судовим експертом-автотоварознавцем Мазуреком Олександром Адольфовичем на замовлення ПРАТ СК «Арсенал Страхування», яким підтверджується розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу у зв`язку з пошкодженням у ДТП автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] ; - заявою позивачки до УПП у Дніпропетровській області від 24 квітня 2024 року про притягнення також і [PERSON] до адміністративної відповідальності; - листом УПП у Дніпропетровській області від 09.05.2024 про відмову у притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності; - скаргою позивачки до ДПП Національної Поліції України на відмову УПП у Дніпропетровській області у притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності; - листом ДПП Національної Поліції України від 28.10.24 про задоволення вимог скарги позивача та притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності; - заявою позивачки від 13.02.2025 про страхове відшкодування, якою підтверджується звернення до страховика ПРАТ СК «Арсенал Страхування» з приводу виплати страхового відшкодування; - листом від 28.02.2025 № 280225-0478/к/у відповідача ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ», яким підтверджується відмова у виплаті позивачу страхового відшкодування. Окремо розмір шкоди завданої відповідачці внаслідок зазначеного вище ДТП підтверджується наданим на вимогу суду висновком/калькуляцією ЄYs120723 від 20.07.2023, яким визначено вартість відновлюваного ремонту в сумі 1 291 085,69 грн. і розмір збитків на момент заподіяння шкоди в сумі ринкової вартості автомобіля на момент ДТП - 550 000 грн. Частиною першою статті 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Тобто матеріалами справи, описаними вище, доведена обопільна вина учасників ДТП, що мало місце 09.06.2023. Відповідно до ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини. Згідно ч. 2 ст. 979 ЦК України, законом може бути встановлено обов`язок фізичної або юридичної особи укласти договір страхування (обов`язкове страхування). Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Аналіз судової практики вказує на те, що при ДТП, яка сталася при наявності вини обох водіїв (учасників) має значення ступінь вини кожного з них (це і є обставиною, яка має істотне значення). Учасники ДТП мають право звернутися до страхової кампанії іншого учасника ДТП з заявою про виплату страхового відшкодування. В такому випадку, при наявності обопільної вини, кожна страхова компанія виплачує заявнику 50% від суми завданих збитків. Оскільки цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] на час завдання ним збитків майну, яке перебуває у володінні позивачки - автомобілю «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] була застрахована у ПРАТ СК «Арсенал Страхування» (поліс ОСЦПВВТЗ № 209941323), саме відповідачу належить відшкодувати [PERSON] шкоду, завдану ним внаслідок ДТП (225000 грн.) в межах ліміту страхового відшкодування, який на час спричинення їй майнової шкоди становив 160000 грн. (максимальна страхова виплата за шкоду, спричинену майну). Відповідно до п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. У пункті 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності). Особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 ЦК України). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК України, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування. Крім цього згідно зазначеного вище свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу сер. [NUMBER] автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] та генеральної довіреності власника автомобіля «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] від 19.02.2023, якою [PERSON] уповноважено діяти від його імені, підтверджується правомірність володіння позивачкою цим автомобілем на строк визначений цією довіреністю. Слід погодитися з доводами позивачки щодо наявності в неї права вимоги за даним позовом, а також права на звернення до суду з даним позовом незважаючи на визначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" однорічний строк для звернення до страховика. Так дійсно поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права, відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права, що відповідає статті 347 Цивільного кодексу України. Відмова від належного особі права припиняє таке право. Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи. Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17 зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі №465/4287/15). Поняття "преклюзивні строки" здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю "позовна давність" (строк захисту порушеного права особи). Разом з тим, законодавство не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілої особи (особи, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного збитку на підставі договору добровільного майнового страхування) на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено Цивільним кодексом України при пропуску позовної давності. Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 Цивільного кодексу України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 Цивільного кодексу України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. У постанові КЦС ВС від 9 листопада 2022 року у справі № 212/7628/21 суд виснував, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Строки на подачу заяви про виплату страхового відшкодування є преклюзивними та не можуть бути поновлені, проте якщо заявник на виплату страхового відшкодування діяв добросовісно, то суд може захистити порушене право. Враховуючи на зміст викладеного у позовній заяві та що підтверджено долученими доказами, суд вважає, що позивачка на виплату страхового відшкодування діяла добросовісно, намагаючись виконати усі передбачені законодавством у даному випадку умови, що надає суду підстави для захисту її прав не зважаючи на річний термін наданий для такого відшкодування. Також, як зазначено позивачкою у позовній заяві у постанові ВС КЦС 06 червня 2018 року у справі № 597/1070/15-ц (провадження № 61-9445св18), зазначено, що «п.1 ч. 1 ст. 395 ЦК України передбачено, що речовим правом на чуже майно є право володіння. За ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Таким чином, особа, яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, має також право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. Враховуючи те, що відповідно до ст. 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну». У постанові ВП ВС від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що «факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну. За змістом ч.2 ст. 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб». Відтак оскільки в момент ДТП [PERSON] мала реєстраційний документ на транспортний засіб «Мазда СХ-7» н/з [NUMBER] , це свідчить про правомірність її володіння автомобілем і є підставою, для звернення за захистом права на відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну. Окремо суд має зазначити, що згідно відзиву на позовну заяву відповідач не погоджується з тим, що відповідачкою безпричинно пропущено 1 річний строк для звернення до страховика. Однак в даному випадку сам відповідач посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, щодо правомірності вимог особи про відшкодування, якщо нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілого причини. Тому вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку» Як зазначено вище, [PERSON] вживала усі залежні від неї заходи щодо встановлення істинної причини ДТП, внаслідок її дій: встановлена сума шкоди, обопільна вина обох учасників ДТП, всупереч первісної відмови органу поліції скласти протокол відносно іншого водія, цей протокол складено, встановлено вину у вчиненні ДТП і іншого водія. Тобто з огляду на зазначене суд вважає, що [PERSON] навпаки здійснено ряд таких дій, що свідчить про беззаперечну доведеність її добросовісної поведінки. Відповідно суд зазначає, що з огляду на добросовісну поведінку потерпілої [PERSON] (яка всупереч думки відповідача виражається не тільки у вигляді звернення до страховика в межах передбаченого строку навіть за відсутності доказів винності особи у вчиненні ДТП), в повній мірі довела таку добросовісність в судовому засіданні, хоча і звернулася до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак з огляду на те, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від неї причини, вона в даному випадку має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку». З наведених вище підстав суд вважає позовні вимоги до відповідача в частині виплати страхового відшкодування в межах ліміту страхового відшкодування обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та такими що підлягають до задоволення у повному обсязі. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем у вигляді судового збору у розмірі 1600,00 грн., які підтвердженні належним розрахунковим документом, що наявний в матеріалах справи, підлягають до стягнення з відповідача на рахунок позивачки. Інших судових витрат понесених позивачкою під час розгляду справи документально не підтверджено. На підставі викладеного,

Outcome: approved