Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-10 00:00:00

Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі\~АТ «КБ «ПриватБанк») в особі представника Славіна Володимира Сергійовича, 14 січня 2025 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 19 грудня 2016 року № б/н року в розмірі 199\~558,33 грн, яка складається з: 132\~702,37 грн заборгованість за кредитом; 9\~737,72 грн заборгованість за простроченими відсотками; 57\~118,24 грн заборгованість за відсотками за статтею 625 Цивільного кодексу України. Також банк просив стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 3028 грн зі сплати судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного кредитного договору, [PERSON] 19 грудня 2016 року відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку встановлено початковий кредитний ліміт, який надалі збільшився до 44\~000 грн. Для отримання доступу до рахунку та використання кредитного ліміту, відповідач отримав кредитну картку номер [NUMBER] , строк дії 05/21, тип «Універсальна». Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошті з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору, що підтверджуються, зокрема, розрахунком заборгованості, випискою за рахунками відповідача. Отже відповідач визнав укладення кредитного договору та погодився з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на виконання укладеного договору та його умов, у тому числі щодо сплати відсотків. У процесі користування кредитним рахунком відбулася зміна відсоткової ставки на 42 %. Також позивач зазначив, що у зв`язку із початком повномасштабного вторгнення та збройної агресії РФ, банк пішов на зустріч клієнтам та скасував відсоткову ставку у березні 2022 року у розмірі 0 %, яка була поступово повернута до погодженого розміру з 01 квітня 2022 року. Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі та належним чином, а саме надав відповідачеві кредит у розмірі, передбаченому договором. Однак, відповідач свої зобов`язання з повернення використаної частини кредитного ліміту, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, своєчасно виконав, у зв`язку із чим утворилась прострочена заборгованість. Макарівський районний суд Київської області ухвалою від 03 лютого 2025 року відкрив провадження у цивільній справі, вирішив розгляд цивільної справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та надав відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Від представника відповідача, адвоката Євтушенка Андрія Сергійовича, через систему «Електронний суд» 03 березня 2025 року надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову та звернута увага суду на те, що в Анкеті-заяві від 19 грудня 2016 року № б/н під час укладення та підписання не зафіксовані суттєві банківські умовами надання споживчого кредиту, а також матеріали справи не містять жодного доказу видачі відповідачеві кредитної картки із встановленим кредитним ліміто та строком дії 05/21. У частині стягнення 132\~702, 37 грн заборгованості за тілом кредиту відповідач вважає, що позовна вимога не є мотивованою та доведеною належними і допустими доказами, оскільки з аналізу виписки по рахунку не вбачається, що [PERSON] встановлений кредитний ліміт у зазначеному розмірі. Водночас, стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 9\~737,72 грн не обумовлені Анкетою-заявою від 19 грудня 2016 року, а від сплати відсотків згідно із статтею 625 Цивільного кодексу України у розмірі 57\~118,24 грн позичальник звільняється у період дії в Україні воєнного стану відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, доповненого підпунктом 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ. Також відповідач стверджує невідповідність виписки по рахунку із розрахунками заборгованості зробленими позивачем. Крім того, відповідач просить суд застосувати строк позовної давності, оскільки строк звернення до суду про стягнення основної заборгованості сплив 31 травня 2024 року, а позивач звернувся до суду лише 14 січня 2025 року. Через систему «Електронний суд» 19 березня 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій АТ «КБ «ПриватБанк» зазначило, що в заяві про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 19 грудня 2016 року, підписаній особисто відповідачем, наявні основні умови кредитування, зокрема, щодо сплати процентів. Тож підписання такої заяви без будь-яких застережень свідчить, що відповідач був обізнаний та погодився з усіма умовами кредитного договору. Та обставина, що відповідач тривалий час вносив плату відповідно до умов угоди, вказує на вільне волевиявлення позичальника в момент укладення правочину, повну обізнаність та погодження з умовами кредитування. Відповідач не заперечує факт отримання картки та факт видачі кредитних коштів, а також не навів жодних правових підстав в існуванні права на користування коштами банку без сплати відсотків. Згідно із виписки [PERSON] здійснював часткове погашення заборгованості із відсотками, після чого знову користувався встановленим кредитним лімітом. Щодо строку позовної давності, відповідач зазначив, що у період з 17 березня 2022 року по 29 січня 2024 року строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу України продовжуються на строк дії воєнного стану в Україні, у період з 30 січня 2024 року по день підписання позовної заяви перебіг позовної давності, визначений Цивільним кодексом України зупиняється на строк дії воєнного стану в України на підставі Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ та Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ. Від представника відповідача 19 березня 2025 року надійшли заперечення на відповідь на відзив. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Так, згідно із статтею 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як передбачено до частини другої статті 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідно до приписів частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 1055 Цивільного кодексу України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно із частинами першою, другою статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Разом з тим, відповідно до вимог статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 78\~Цивільного процесуального\~кодексу України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом статей 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Як вбачається з матеріалів справи 19 грудня 2016 року відповідач на підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приват Банку. Також, у заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця анкета-заява разом із Умовами і Правилами надання банківських послуг, тарифами, правилами користування основними умовами обслуговування та кредитування, які знаходяться в рекламному буклеті, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Тобто, як стверджує позивач приєднався до Умов та правил надання банківських послуг саме в тій редакції, що діяла на дату підписання та розміщена на сайті-банку. Клієнт не міг приєднатися до іншої редакції і саме ця редакція долучена до позовної заяви. Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів, що саме ці Умови і Правила надання банківських послуг, тарифи, правила користування основними умовами обслуговування та кредитування розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи анкету-заяву до Договору надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів, пені і комісії, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Натомість, підписана відповідачем анкета-заява, окрім анкетних даних останнього, не містить жодних даних про умови кредитування, зокрема щодо розміру процентів, пені та комісії. Отже, у цьому випадку неможливо застосувати до спірних правовідносин правила частини першої статті 634 Цивільного кодексу України, за змістом якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача могли неодноразово змінюватися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із цим позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Аналогічна позиція викладена й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де вказано, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, яка не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Тобто, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Позивач стверджує, що після підписання договору б/н від 19 грудня 2016 року відповідачу було відкрито картковий рахунок та видана кредитна картка із початковими кредитним лімітом, який надалі збільшився до 44\~000 грн. Для отримання доступу до рахунку та використання кредитного ліміту відповідач отримав кредитну картку [NUMBER] , строк дії 05/21, тип Універсальна. До матеріалів справи долучена виписка за договором № б/н за період 22.05.2017-04.12.2024, однак проведені операції починаються за період з 29 червня 2017 року. Також виписка не містять даних, за якими можливо встановити дату кредитного договору за яким видана ця кредитна картка та з яким кредитний ліміт з подальшим збільшеним лімітом до 44\~000 грн, та неможливо встановити яким чином тіло кредиту збільшилось до 132\~702,37 грн. Крім цього, до матеріалів справи долучений розрахунок заборгованості у розмірі 199 558,33 грн за договором б/н від 19 грудня 2016 року станом на 02 грудня 2024 року, однак такий розрахунок не є доказом отримання відповідачем грошових коштів. Отже, належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які посилається позивач в обґрунтуванні своїх позовних вимог, матеріали справи не містять, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є недоведеними та такими, що не можуть бути задоволенні. Згідно із статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, то сплачені позивачем при подачі позову судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed