Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

24 жовтня 2024 року до суду надійшов позов [PERSON] до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, в якому він просить визнати недійсним договір дарування (серія та номер: 1-153), укладений 04 березня 2024 року між [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) як дарувальником та [PERSON] як обдаровуваним, посвідчений нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Тітовою О.В.; скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2867816380000; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 71882251 від 04.03.2024 року); стягнути з відповідачів на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) судові витрати. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] вказує, що відповідач [PERSON] має заборгованість перед ним, що підтверджується рішенням (заочним) Святошинського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року у справі №759/307/24, однак вчинив дії спрямовані на виведення належного йому нерухомого майна з володіння останнього з метою уникнення подальшого звернення стягнення на таке майно, а саме: 04 березня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування серія та номер: 1-153, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Тітовою О.В. Ухвалою суду від 25 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву з моменту отримання ним копії цієї ухвали (а.с. 82 том №1). 02 грудня 2024 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про забезпечення доказів у справі (а.с.123-130 том №1). Ухвалою суду від 02 грудня 2024 року клопотання представника позивача про забезпечення доказів задоволено: витребувано від Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори (вул. Гната Юри, 9, м. Київ, 03148) належним чином завірені копії матеріалів справи про вчинення договору дарування, укладеного 04 березня 2024 року між [PERSON] , як дарувальником та неповнолітнім [PERSON] , як обдарованим (договір дарування серія та номер: 1-153, посвідчений нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Тітовою О.В.; витребувано з Міністерства цифрової трансформації України (вул. Ділова, 24, м. Київ, 03150) інформацію про те, чи зареєстрований [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , моб. тел. [NUMBER] ), як користувач у застосунку «Дія» та чи завантажував [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) судові рішення у справі №759/307/24 через застосунок «Дія» (а.с.168 том №1). 02 грудня 2024 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача [PERSON] , з яких вбачається, що відповідач [PERSON] є малолітньою особою, [INFO] , а отже є неналежним відповідачем (а.с.143-148 том №1). 08 січня 2025 року від Міністерства цифрової трансформації України надійшла відповідь на ухвалу суду від 02 грудня 2024 року (а.с.107-109 том №2). 11 лютого 2025 року до суду від представника позивача - адвоката Старовойтової Д.А. надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, з якої вбачається, що позовні вимоги пред`явлено до законного представника неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , його матері - [PERSON] , а також залучено до участі у справі третіх осіб, а саме: [PERSON] , [PERSON] , Службу у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с.180-196 том №1). В заяві про зменшення позовних вимог [PERSON] з посиланням на п. 6 ст. 3, ст. 6, ч. 3 ст. 13, ст. 234 ЦК України просить: визнати недійсним договір дарування часток квартири, в частині дарування [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) належної йому частки квартири на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), укладений 04 березня 2024 року, посвідчений Тітовою О.В., державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №1-153; відновити становище, яке існувало до порушення шляхом скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на частки квартири за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2867816380000, проведену 04.03.2024 року державним реєстратором Тітовою Оленою Володимирівною (Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ); стягнути з [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника (матері) - [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати: сплачений судовий збір, витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою від 04 березня 2025 року суд ухвалив замінити неналежного відповідача [PERSON] , [INFO] , - на належного відповідача - [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ) та залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ), [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ), Службу у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (код ЄДРПОУ: 37498740, місцезнаходження: м. Київ, вул. Гната Юри, 9, кім. 422) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації. Визначено відповідачу право на подання відзиву на позов в десятиденний строк з дня отримання позовної заяви. Визначено третім особам десятиденний строк з дня отримання позовної заяви для подання до суду пояснень щодо позову(а.с.33-34 том №2). 14.03.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] та письмові пояснення третіх осіб: [PERSON] та [PERSON] (а.с.44-55 том №2). 28 квітня 2025 року від представника позивача до суду надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: частки квартири за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2867816380000), яка належить на праві власності [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) (а.с.69-72 том №2). Ухвалою суду від 29 квітня 2025 року заяву представника позивача про забезпечення позову у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] , треті особи: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, [PERSON] , [PERSON] , Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання договору дарування частково недійсним та скасування державної реєстрації - задоволено. До розгляду справи по суті накладено арешт на частки квартири за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2867816380000), яка належить на праві власності [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) (а.с.85-87 том №2). 30.04.2025 року від Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшли витребувані ухвалою від 02 грудня 2024 року матеріали договору дарування квартири (а.с.1-53 том №3). Ухвалою від 20 травня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.188 том №2). В судовому засіданні 10 липня 2025 року, яке здійснювалось в режимі відеоконференції, представник позивача підтримала позовні вимоги повністю, просила суд задовольнити позов з підстав викладених в заяві про зменшення позовних вимог. Вказувала, що рішенням (заочним) Святошинського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року у справі 759/307/24 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики загальний розмір якої складає 19 250 дол. США та 25 613 євро. Зазначила, що в провадженні Обухівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Київській області перебуває кримінальне провадження №12023111230000960 від 11.04.2023 р. за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. 18 липня 2024 року приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року у справі №759/307/24. Позивачу стало відомо, що 04 березня 2024 року [PERSON] був укладений договір дарування за умовами якого відповідач подарував належну йому на праві власності частку квартири своєму малолітньому сину - [PERSON] . За таких обставин представник позивача вважає, що укладення [PERSON] договору дарування майна зі своїм родичем, було вчинено недобросовісно та на шкоду кредитору з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу. Відповідач [PERSON] та його представник, заперечували проти вимог позову, просили у задоволенні позову відмовити повністю зазначивши наступне. [PERSON] не знав про розгляд справи №759/307/24 про стягнення заборгованості та не отримував процесуальні документи і рішення суду в цій справі, оскільки відповідач не проживає за адресою реєстрації. Рішення суду у вказаній справі завантажив в додатку "Дія" вже після того, як був укладений договір дарування. Про кримінальне провадження №12023111230000960 від 11.04.2023 р. [PERSON] нічого не відомо. Жодного разу його не викликали до правоохоронних органів для допиту. Відповідач не заперечував існування боргових зобов`язань перед [PERSON] та пояснив, що не має наміру уникати їх виконання, однак на даний час втратив бізнес та не має фінансової можливості повернути борг позивачу. Повідомив, що пропонував [PERSON] укласти мирову угоду з розтермінуванням суми повернення боргу та просив позивача зменшити суму боргу на суму коштів, які вже були повернені відповідачем, однак позивач не погодився на вказану пропозицію, наполягав на негайному поверненні всієї суми боргу. Щодо обставин укладення договору дарування вказав, що не мав на меті діяти на шкоду кредитору (позивачу), ініціатива укладення договору дарування належить його батькам: [PERSON] та [PERSON] , які є особами похилого віку і прийняли рішення розпорядитися належними їм частками у квартирі, подарувавши їх онуку - [PERSON] . За наполяганням своїх батьків [PERSON] також погодився подарувати належну йому на праві власності частину квартири своєму сину - [PERSON] аби разом укласти один договір дарування. Метою укладення договору дарування часток квартири було забезпечення майнового благополуччя [PERSON] . Представник відповідача звертав увагу на те, що загальна площа квартири за адресою: [ADDRESS] , становить 45,43 кв.м., а отже ринкова вартість частки є незначною, вказувала, що задоволення позовних вимог не призведе до задоволення вимог позивача, як кредитора а лише надасть йому інструмент тиску на відповідача, позбавить права власності на житло малолітнього [PERSON] та створить ситуацію правової невизначеності по відношенню до інших співвласників квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] та її представник, який одночасно є представником третіх осіб [PERSON] та [PERSON] - адвокат Левчук М.О. заперечували проти вимог позову, просили у задоволенні позову відмовити повністю. Зокрема, допитана в судовому засіданні [PERSON] зазначила, що укладення договору дарування від 04 березня 2025 року не мало на меті нашкодити позивачу, вказала, що це була ініціатива [PERSON] та [PERSON] подарувати свої частки онуку, щоб він був забезпечений житлом. Про існування боргу [PERSON] перед [PERSON] та про розгляд справи № 759/307/24 не знала. Представник [PERSON] та третіх осіб наголосив, що задоволення позовних вимог призведе до порушення прав малолітньої особи. Треті особи: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора та Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явились, надали до суду заяви про слухання справи за їх відсутності (а.с. 55, 56 том №3. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Судом встановлено, що рішенням (заочним) Святошинського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року у справі 759/307/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики позов задоволено: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики №1 від 19.08.2021р. в сумі 9 350, 00 (дев`ять тисяч триста п`ятдесят) доларів США, із яких тіло боргу 8 500, 00 доларів США та 850, 00 доларів США штраф; за договором позики №1 від 21.10.2021р. в сумі 9 900, 00 (дев`ять тисяч дев`ятсот) доларів, із яких тіло боргу 9 000, 00 доларів США та 900, 00 доларів США штраф; за договором позики №2 від 26.10.2021р. в сумі 9 900, 00 (дев`ять тисяч дев`ятсот) Євро, із яких тіло боргу 9 000, 00 Євро та 900, 00 Євро штраф; за договором позики №25/11 від 25.11.2021р. в сумі 15 713,00 (п`ятнадцять тисяч сімсот тринадцять) Євро, із яких тіло 14 285 Євро та 1 428, 00 Євро штраф за договором позики №25/11 від 25.11.2021р., а всього 19 250, 00 (дев`ятнадцять тисяч двісті п`ятдесят) доларів США та 25 613, 00 (двадцять п`ять тисяч шістсот тринадцять) Євро, судовий збір в сумі 13 420, 00 грн. (тринадцять тисяч чотириста двадцять гривень нуль копійок), витрати на професійну правничу допомогу в сумі 38 000, 00 грн. (тридцять вісім тисяч гривень нуль копійок) (а.с.46-57 том №1). Встановлено, що відповідачу [PERSON] належала на праві власності частина квартири за адресою: [ADDRESS] . 04 березня 2024 р. між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як дарувальниками з однієї сторони, та їх малолітнім онуком та сином [PERSON] , [INFO] , за якого діяла його мати - [PERSON] , як обдаровуваний, був укладений договір дарування часток квартири (а.с.2-3 том №3). Так, за умовами договору дарування часток квартири від 04 березня 2024 року, дарувальники в рівних частках кожен, подарували, а обдаровуваний прийняв в дар частки квартири номер [ADDRESS] . В пункті з договору дарування вказано, що договір укладається згідно з розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації №147 від 09 лютого 2024 року про надання дозволу на укладання договору дарування частки квартири [PERSON] , [INFO]. З матеріалів справи про вчинення договору дарування, укладеного 04 березня 2024 року, які надані суду Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою вбачається, що із заявами про надання про надання дозволу на укладання договору дарування частки квартири [PERSON] , [INFO], до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації звертались всі дарувальники: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.4 том №3). З відповіді Міністерством цифрової трансформації від 07 січня 2025 року вбачається, що користувач [PERSON] авторизований в мобільному додатку Порталу Дія (Дія) з 2021-12-28 10:23:55. Також зазначено, що вищевказаний користувач ( [PERSON] ) завантажував судове рішення у справі 759/307/24 May 2, 2024 14:17:05, тобто після того, як у справі №759/307/24 було ухвалено рішення 30 квітня 2024 р. (а.с.107-109 том №2). Згідно п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Стаття 234 ЦК України передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року у справі № 757/52379/21-ц (провадження № 61-3339св24) судом сформовано такий правовий висновок: для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Також суд вже зауважував, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (постанова ВерховногоСуду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21). Також Верховним Судом в постанові від 05 лютого 2025 року у справі №757/52379/21-ц (провадження №61-3339св24) вказано, що вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію та припинення прав власності не є належними, оскільки для повернення майна боржнику оспорювання реєстраційних дій (рішень, записів) щодо цього майна не вимагається. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що відповідачі та треті особи на момент укладення договору дарування часток квартири від 04 березня 2024 року діяли недобросовісно, з метою завдати шкоди кредитору або ж без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором. Позивач не надав суду беззаперечних доказів, що [PERSON] , укладаючи договір дарування 1/4 частки свої квартири, діяв саме з метою завдати йому шкоди і не спростував доводів [PERSON] , [PERSON] ; [PERSON] і [PERSON] , що метою укладення оспорюваного договору дарування було забезпечення малолітнього сина [PERSON] житлом. В той же час суд бере до уваги, що відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 18 вищезазначеного Закону передбачає право дитини на житло: держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Конвенція Організації Об`єднаних Націй про права дитини (прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року) передбачає в статті 16, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Стаття 8 Європейської конвенції з прав людини гарантує право на повагу до приватного та сімейного життя : кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини («Лазарєв та Лазарєв проти Росії» (Lazarev and Lazarev v. Russia) (ухв.), 2005) зазначено, що право дитини на житло може бути законною метою для обмеження права батька на власність відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції. У цій справі йшлося про квартиру, зареєстровану на ім`я заявника та його двох синів. Коли він вирішив продати квартиру, орган опіки, дозвіл якого був необхідний, не дав згоди, оскільки продаж призвів би до зменшення майна його неповнолітнього сина і, таким чином, був би не в його найкращих інтересах. Суд вважає, що оскаржуване обмеження переслідувало загальний інтерес, а саме захист права дитини на житло. Це було особливо важливо в контексті російського ринку нерухомості, де діти та люди похилого віку були головними мішенями шахрайських операцій з їхніми квартирами. Щодо пропорційності заходу, Суд не погодився з твердженням заявника, що влада не дала згоди, оскільки припускала недобросовісність з його боку. Його здатність діяти в найкращих інтересах дітей не була оскаржена. Основною задачею органів влади було зберегти майно молодшого сина, доки він не досягне повноліття і зможе самостійно управляти ним. Заявка була оголошена неприйнятною. З огляду на викладене, оцінюючи в сукупності надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати позивача у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу покладаються на позивача відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed