Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №00020019856 від 14.01.2020, що укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Форза» та [PERSON] , в розмірі 50 688,99 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14.01.2020 між ТзОВ «Фінансова компанія «Форза» та [PERSON] було укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №00020019856. Відповідач здійснивши дії, спрямовані на укладання Договору позики шляхом заповнення заявки на сайті з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на який в подальшому було перераховано грошові кошти у розмірі 13 000 грн. На умовах договору позики кредитодавець надав відповідачу грошові кошти, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому договором позики, з кінцевим терміном погашення не пізніше 12.02.2020, процентна ставка в день за користування коштами кредиту становить 1.30%, та процентною ставкою 2,5% за кожен день, яка застосовується у разі прострочення (користування коштами поза межами строку на який надано кредит). Зазначає, що кредитодавець свої зобов`язання за договором позики виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами договору позики. Однак, відповідач не виконав свої зобов`язання: всього здійснив оплату на суму 100,00 грн, сума останнього платежу - 50,00 грн., дата останнього платежу - 19.02.2020 та припинив вносити платежі, передбачені умовами договору позики, як повернення отриманих коштів, а також сплату процентів за користування кредитом. У зв`язку із припиненням здійснення платежів на виконання договору позики у відповідача утворилася заборгованість за договором, яку вона добровільно не погасила. 26.02.2021 року ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» уклали договір факторингу №20210226-Ф/2, згідно умов якого позивач набув статусу кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА», зокрема, [PERSON] . У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором позики, станом на 17.04.2025 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 50 688,99 грн, а саме: залишок заборгованості за тілом - 13 000,00 грн; залишок заборгованості по процентам за користування - 5 070,00 грн; залишок заборгованості по простроченим процентам за користування поза межами строку дії договору (нараховано новим кредитором за період 27.02.2021 по 27.05.2021) - 29 250,00 грн; інфляційне збільшення - 3 368,99 грн (нараховано Новим кредитором за період 13.02.2020 по 23.02.2022). Не зважаючи на заходи щодо досудового врегулювання спору між сторонами, заборгованість не погашена, а тому просить стягнути таку в судовому порядку. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 квітня 2025 року головуючим суддею у справі визначено суддю Боброву Ю.Ю. (а.с. 11). Із відповіді №1337275 від 30 квітня 2025 року з Єдиного демографічного реєстру отримано інформацію про реєстрацію місця проживання відповідача (а.с. 13). Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 1 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі (а.с. 30). Окрім цього, вказаною ухвалою витребувано у АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» інформацію про рух коштів, а саме зарахування коштів (поступлення) на рахунок, що зазначений позичальником [PERSON] . Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 5 червня 2025 року за клопотанням відповідача [PERSON] було призначено справу до розгляду в судове засідання з повідомленням сторін. 11 червня 2025 року від АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» до суду поступили матеріали на виконання ухвали судді Личаківського районного суду м. Львова від 1 травня 2025 року, зокрема, довідка про рух коштів по картці [PERSON] . З врахуванням клопотання представника відповідача щодо поважності причин пропуска строку на подання відзиву у зв`язку із необхідністю звернення та залучення адвоката з відповідного центру надання безоплатної правничої допомоги, суд вважає за можливе поновити строк на подання відзиву у справі, що буде відповідати завданням цивільного судочинства, зокрема, справедливості судового розгляду, та не буде порушувати права позивача. Аргументи учасників справи Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому зазначає, що не погоджується з заявленою до стягнення сумою заборгованості по простроченим процентам за користування поза межами строку дії договору у розмірі - 29 250 грн. Указує, що позивач в обґрунтування заявленої суми заборгованості по простроченим процентам за користування кредитом поза межами строку дії договору посилається на ст. 625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити, окрім іншого, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки Договором позики встановлена процентна ставка у разі прострочення повернення кредиту 2,5% в день, то заборгованості по простроченим процентам складає: 13 000 грн х 2,5% х 90 днів = 29 250 грн. Вважає, що проценти за користування кредитом поза межами строку дії договору (2,5%), передбачені пунктом 5 Договору позики, ураховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення, за своєю правовою природою підпадають під визначення неустойки, а саме пені, яка згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У постановах Верховного Суду України від 12.12.2011 у справі №07/238-10, від 24.12.2013 у справі №8/5025/1402/12, від 1.07.2014 у справі №5010/1575/2012-20/83, від 01.07.2014 у справі №11/5026/1925/2012 викладено правові висновки щодо визначення правової природи нарахованих позивачем сум річних, розмір яких погоджено сторонами у договорі та нарахування яких передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України саме як неустойки (пені). Отже, заявлені до стягнення позивачем 29 250 грн заборгованості по простроченим процентам за своєю правовою природою відносяться до пені. Водночас, враховуючи положення абз. 2 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», розмір заборгованості по простроченим процентам (пені), що підлягає стягненню з відповідачки не повинен перевищувати 6 500 грн. Окрім того, розмір процентів за користування кредитом поза межами строку дії договору, який встановлений пунктом 5 Договору позики не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності. Позивач просить суд стягнути проценти у розмірі, що більш ніж удвічі перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту, а отже змістовне навантаження встановлення таких відсотків полягає не в компенсаційний, а в каральній, штрафній функції, при цьому, сума нарахованих в такому порядку відсотків є очевидно непропорційною до суми зобов`язання, та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права і принципам, встановленим у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Також, просить врахувати, що дана справа є незначної складності, розгляд такої проводиться у порядку спрощеного провадження, відповідачка перебуває у скрутному матеріальному становищі, оскільки єдиним джерелом її доходу є пенсія за віком у розмірі 3 028, грн, розмір витрат на професійну правничу допомогу просить зменшити до 2 100 грн. Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначає, що всі аргументи, які наведені відповідачкою (її представником) у відзиві на позовну заяву, є безпідставними та свідомим довільним неправильним трактуванням чи застосуванням чинних нормативних актів України, а також положень і умов Договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №00020019856 від 14.01.2020. Різниця між пенею та вказаними процентами полягає в їх правовій природі та нормативному регулюванні. Так, відповідно до чинного законодавства (глава 49 ЦК), пеня (неустойка) є одним з видів забезпечення виконання зобов`язань, до яких не відносяться проценти. Водночас, проценти, згідно з частиною 2 статті 625, нараховуються у розмірі 3% річних від простроченої суми, якщо інше не встановлено договором або законом і є платою за користування чужими грошовими коштами. Верховний Суд у висновках по даних категоріях справ чітко визначив, що неустойка (пеня, штраф) є відмінними від відповідальності передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (в т.ч. постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11). ВС зазначив, що неустойка - це конструкція, яка є видом забезпечення виконання зобов`язання та правовим наслідком його порушення (мірою цивільно-правової відповідальності). У статті 549 та в § 2 глави 49 ЦК України регулювання неустойки відбувається тільки з позицій забезпечення виконання зобов`язання. Неустойка (штраф чи пеня) може бути передбачена для забезпечення виконання зобов`язання. При цьому навіть визначення неустойки дозволяє констатувати, що законодавець пов`язує її стягнення саме з порушенням зобов`язання. Це підтверджується застосуванням таких понять та словосполучень, як «забезпечення зобов`язання», «порушення зобов`язання». Нарахування процентів річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання як спосіб захисту грошового інтересу і полягає у відшкодуванні грошових втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляції та отриманні компенсації за неналежне виконання зобов`язань (постанови ВП ВС від 19.06.2019р. у справі №703/2718/16 та від 19.06.2019р. у справі №646/14523/15). Окрім цього, як вбачається із змісту позовної заяви ТзОВ «АРТЕМІДА-Ф» та доданого до неї розрахунку заборгованості [PERSON] , жодних нарахувань/вимог стосовно будь-яких неустойок (пені, штрафів, тощо) ані Первісним кредитором, ані Новим кредитором/Позивачем не проводилось та не заявлялось. Вважає також безпідставним твердження відповідачки (її представника) про порушення засад справедливості та добросовісності при нарахуванні процентів за користування кредитом поза межами строку дії договору згідно ст. 625 ЦК України (п.II відзиву). Розмір процентів за користування кредитом у разі прострочення був узгоджений сторонами у п. 5. Договору позики, а саме: 2,50% за кожен день прострочення. На такі умови видачі кредитних коштів погодилась відповідачка шляхом укладення договору позики і ці умови повністю відповідають положенням ст. 627 ЦК України щодо свободи договору. Відзначає, що загальна кількість днів прострочення відповідачки, станом на 17.04.2025 року (дата написання позову), становить 1891 календарний день. Проте, зважаючи на складну суспільно-політичну ситуацію у країні, дотримуючись принципів розумності та справедливості, позивач здійснював нарахування відсотків (за користування кредитом поза межами строку на який надані кредитні кошти) лише протягом 90 календарних днів, відтак кількість днів прострочення для обрахунку заборгованості по прострочених відсотках становить - 90 днів. Водночас, відповідачка протягом більш ніж 5-ти років не проводила жодного платежу на погашення існуючого боргу. Також вважає безпідставними доводи представника відповідача щодо витрат на правничу допомогу, оскільки такий відповідає складності справи, часу приділеному адвокатом, підтверджується розрахунком та іншими доказами, а також відповідає середньому розміру гонорарів за аналогічні послуги. 3 липня 2025 року до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому представник відповідача зазначає, що пунктом 5 Договору позики передбачена процентна ставка у розмірі 2,5% за кожен день, яка застосовується у разі прострочення (користування коштами поза межами строку на який надано кредит). Окрім того, пунктом 8 Договору позики передбачена пеня у розмірі 2,5% за кожен день прострочення повернення кредиту. Зі змісту статей 536 та 625 ЦК України випливає, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення. Вказаних висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 01.07.2014 у справі № 5010/1575/2012-20/83, від 01.07.2014 у справі № 11/5026/1925/2012. Так, Верховний Суд України у постанові від 01.07.2014 у справі № 5010/1575/2012-20/83 зазначав, що за своєю правовою природою проценти за користування чужими грошовими коштами, передбачені п. 6.6 договору за кожен день прострочення охоплюються визначенням пені». Таким чином вважає, що проценти за користування кредитом поза межами строку дії договору, передбачені пунктом 5 Договору позики, ураховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення за своєю правовою природою підпадають під визначення пені. Відтак, до спірних правовідносин підлягають застосування положення абз. 2 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», згідно якого сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Звертає увагу суду, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 вказує, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Як вказано у відзиві, позивач просить суд стягнути проценти у розмірі, що більш ніж удвічі перевищують розмір заборгованості за тілом кредиту, а отже змістовне навантаження встановлення таких відсотків полягає не в компенсаційний, а в каральній, штрафній функції, при цьому, сума нарахованих в такому порядку відсотків є очевидно непропорційною до суми зобов`язання. Представник позивача в судові засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав клопотання про розгляд справ у його відсутності. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, надав аналогічні пояснення тим, що викладені у відзиві та запереченні. Заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши матеріали справи та додані до неї письмові документи, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст. 265 ЦПК України, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що 14.01.2020 між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА», ідентифікаційний код юридичної особи: 41762679 та відповідачем [PERSON] було укладено Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 00020019856. Договір укладено в електронній формі на умовах Пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту (далі - Оферта), що опублікована на веб-сайті www.forzacredit.com.ua, підписана електронним цифровим підписом ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА» та акцептована гр. [PERSON] , 14.01.2020, шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором) Заяви-формуляра про акцептування оферти №00020019856 від 14.01.2020 про прийняття пропозиції ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА» укласти Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту на визначених умовах. На умовах Договору позики (п.5.) Кредитодавець надав Відповідачу грошові кошти (кредит) у гривні на умовах передбачених Договором позики №00020019856 у розмірі 13 000 грн, а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими Договором позики з кінцевим терміном погашення (п. 5) не пізніше 12.02.2020, процентна ставка в день за користування коштами кредиту становить 1.30% (п.5.), та процентною ставкою 2,5% за кожен день, яка застосовується у разі прострочення (користування коштами поза межами строку на який надано кредит) (п.5). Кредитодавець свої зобов`язання за договором позики виконало, а саме надало відповідачу грошові кошти в сумі 13 000,00 грн. на картку [NUMBER] , вказана відповідачем при оформленні Договору позики (п.1.6.) та підтверджується рухом коштів по карті [PERSON] [NUMBER]. З матеріалів позову також встановлено, що відповідач всього здійснив оплату на суму 100,00 грн, сума останнього платежу - 50,00 грн, дата останнього платежу - 19.02.2020 та припинив вносити платежі, передбачені умовами Договору позики як повернення отриманих коштів, а також сплату процентів за користування кредитом. У зв`язку із припиненням здійснення платежів на виконання Договору позики у Відповідача утворилася заборгованість за Договором позики. Також встановлено, що 26.02.2021ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф», ідентифікаційний код юридичної особи:42655697 уклали Договору факторингу №20210226-Ф/2 від 26.02.2021. Згідно Договору факторингу №20210226-Ф/2 від 26.02.2021 та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» набуло статусу кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА», включно і до [PERSON] , порядковий номер згідно реєстру боржників 110. Станом на 17.04.2025 позивачем нараховано відповідачу заборгованість в розмірі 50 688,99 грн, а саме: залишок заборгованості за тілом - 13 000 грн; залишок заборгованості по процентам за користування - 5 070 грн; заборгованість за пенею - 0,00 грн;·залишок заборгованості по простроченим процентам за користування поза межами строку дії договору (нараховано Новим кредитором за період 27.02.2021 по 27.05.2021) - 29 250,00 грн; інфляційне збільшення - 3 368,99 грн (нараховано Новим кредитором за період 13.02.2020 по 23.02.2022). Правові норми законодавства застосовані судом, висновки та мотиви прийнятого рішення Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При вирішенні даного спору суд виходить з того, що між сторонами існували договірні правовідносини, що виникли на підставі кредитного договору (оферти) на спеціальних умовах. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Окрім цього, за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Таким чином, у справах про невиконання умов будь-яких договорів позивач має довести, що у відповідача є зобов`язання, яке ним не виконано, а відповідач, відповідно, що зобов`язання ним виконано відповідно до умов договору або не виконано не з його вини. Судом встановлено, що позивачем на підтвердження позовних вимог подано розрахунок заборгованості. Окрім цього, за клопотанням представника позивача судом отриману інформацію про отримання відповідачем коштів. Надані позивачем докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення заборгованості. Таким чином, судом встановлено, що відповідач порушив умови договору, неналежно виконуючи взяті на себе зобов`язання, що позивач підтверджує випискою по особовому рахунку. Як вбачається з розрахунку, заборгованість відповідача перед позивачем за договором станом на 17.04.2025 позивачем нараховано відповідачу заборгованість в розмірі 50 688,99 грн., а саме: залишок заборгованості за тілом - 13 000 грн; залишок заборгованості по процентам за користування - 5 070 грн; заборгованість за пенею - 0,00 грн; залишок заборгованості по простроченим процентам за користування поза межами строку дії договору (нараховано Новим кредитором за період 27.02.2021 по 27.05.2021) - 29 250 грн; інфляційне збільшення - 3 368,99 грн (нараховано Новим кредитором за період 13.02.2020 по 23.02.2022). Суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом - 13 000 грн; залишок заборгованості по процентам за користування - 5 070 грн, інфляційне збільшення - 3 368,99 грн,знайшли своє підтвердження, окрім цього такі відповідачем не заперечуються. Проте, в частині стягнення залишку заборгованості по простроченим процентам за користування поза межами строку дії договору (нараховано Новим кредитором за період 27.02.2021 по 27.05.2021) - 29 250 грн суд дійшов таких висновків. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. При цьому, згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) вбачається, що абзац 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Згідно позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Згідно з положенням частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Суд зауважує, що у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі 310/11534/13-ц, від 04.червня 2013 року по справі 916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі 127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року по справі 536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року по справі 522/1528/15-ц. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до переконання, що проценти за користування поза межами строку дії договору стягненню не підлягають, оскільки нарахування встановлених в договорі відсотків після закінчення строків, на які останні укладалися повинно бути припинене, так як у первісного кредитора, а в подальшому і у позивача після закінчення строку, на який укладався договір позики, виникло право на отримання від позичальника інфляційних втрат та 3% річних, передбачених положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не процентів, передбачених договором, як плату за користування кредитом. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача частково знайшли своє підтвердження. Таким чином, зважаючи на те, що відповідач порушив умови договору, у добровільному порядку кошти не повернув, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом - 13 000,00 грн;·залишок заборгованості по процентам за користування - 5 070,00 грн, та інфляційне збільшення - 3 368,99 грн. Натомість підстав для стягнення проценти за користування поза межами строку дії договору немає, а тому в цій частині слід в задоволенні позову відмовити. Щодо судових витрат Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Що стосується клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, то відповідно до положень частини 5 і 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд вважає, що представником відповідача не доведено неспівмірності витрат на правничу допомогу, оскільки сторона відповідача представила розрахунок витрат на правничу допомогу, який складений із врахуванням складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. А тому суд вважає, що підстав для зменшення витрат на правничу допомогу немає. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, а також витрати на правничу допомогу, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 3 985,22 гривень.

Outcome: partial