Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання дій протиправними та скасування рішення та просить визнати недійсним вчинений АТ «Універсал Банк» правочин щодо односторонньої відмови від договорів банківського рахунку та закриття рахунків фізичної особи [PERSON] . Позов мотивований тим, що позивач є клієнтом AT «Універсал Банк». Проте, 25.01.2024 року від AT «Універсал Банк» на адресу позивача надійшло повідомлення № 50668 про припинення співпраці з позивачем у рамках банківського обслуговування та закриття карткових рахунків, у якому Банк посилається на те, що 29.11.2023 року Банк за результатами переоцінки встановив за ФОП [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) неприйнятно високий рівень ризику, у зв`язку з чим банк зобов`язаний виконувати заходи визначені ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Однак позивач зазначає, що відповідачем були порушені вимоги цивільного законодавства та у відповідача не було передбачених законом підстав для односторонньої відмови від договорів банківського вкладу та їх закриття внаслідок чого дії відповідача суперечать положення ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним. Також у зв`язку з прийнятим протиправним рішенням відповідача, позивач позбавлений можливості повернути кошти після закриття банківських рахунків. Позивач у досудовому порядку шляхом направлення пояснень та документів здійснював спроби врегулювати спір з відповідачем мирним шляхом, однак дійти згоди не виявилось можливим у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м.Києва від 10.05.2024 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на наступне. Так, 16 жовтня 2018 року між позивачем та відповідачем укладено та підписано Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг, у відповідності до якого клієнт просить відкрити рахунок № [NUMBER] у гривні на його ім`я. Відповідно до умов договору клієнт підтверджує, що на момент укладання відповідного договору він ознайомився із умовами договору, правами та обов`язками сторін. Таким чином на виконання вимог законодавства в сфері проведення фінансового моніторингу було проаналізовано діяльність [PERSON] 29.11.2023 року Банк за результатами переоцінки встановив за ФОП [PERSON] неприйнятно високий рівень ризику, у зв`язку з чим банк зобов`язаний виконувати заходи визначені ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Банком було надіслано запит до позивача на отримання документів та інформації стосовно операцій клієнта з контрагентами ТОВ «Рентал Маркет», ТОВ «Фуд Трафік», та ТОВ «Хейрі Делайт». У відповідь на запит банк отримав копії договорів, актів з контрагентами і пояснення позивача, які не задовольнили вимоги Банку. Від позивача надійшла відповідь на відзив. У відповіді на відзив позивач посилається на те, що умовами і правилами затвердженими банком передбачено право банку відмовитися від ділових відносин та розірвати договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки, отже саме на банк покладається обов`язок надання правових підстав та доказів доведення високого ризику. Однак позивач вважає, що банком не надано і не доведено жодних підстав, які б слугували для встановлення останньому неприйнятно високого ризику. Також позивач зазначає, що на запит банку надані всі зазначені документи та пояснення на питання банку. 21.01.2025 року від представника АТ «Універсал Банк» надійшли письмові пояснення, зі змісту яких вбачається, що рішенням Господарського суду м.Києва від 09.09.2024 року по справі №910/6311/24 за позовом Фізичної особи-підприємця [PERSON] до АТ «Універсал Банк» про визнання дій протиправними та скасування рішення встановлені обставини, які досліджуються при розгляді даної справи. 31.01.2025 року до суду надійшли письмові пояснення позивача з огляду на які позивач звертає увагу суду, що підставами звернення до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом є порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» та ст. 633 Цивільного кодексу України на відміну від підстав викладених в справі № 910/6311/24. 09.06.29025 року до суду від представника позивача надійшла додаткові пояснення, зі змісту яких вбачається, що постановою Верховного Суду у складі колегії судді Касаційного господарського суду скасовано рішення Господарського суду м.Києва від 09.09.2024 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2025 року у справі № 910/6311/24. Відповідно до ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 16 жовтня 2018 року між Позивачем - [PERSON] та АТ «Універсал Банк» було укладено та підписано Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг, у відповідності до вступної частини якої зазначено, що Клієнт просить відкрити йому поточний рахунок № [NUMBER] у гривні на його ім`я. Також позивач стверджує, що в АТ «Універсал Банк» банком відкрито рахунок № [NUMBER] , що відповідачем не заперечується. 29.11.2023 року на електронну адресу позивача від АТ «Універсал Банк» надійшов лист щодо розірвання ділових відносин з 29.11.2023 року. 07.12.2023 року позивач звернувся до АТ «Універсал Банк» з листом та просить повідомити причини (неприйнятно високого ризику або ненадання документів) чи відомостей припинення зобов`язань за договорами банківського вкладу та надати перелік документів та відомостей, які необхідно надати додатково для зменшення ступеню або повного усунення ризиків, передбачених внутрішніми регламентами та інструкціями АТ «Універсал Банк». 25.01.2024 року АТ «Універсал Банк» було направлено [PERSON] лист № 50668 в якому банк зазначив, що 29.11.2023 року АТ «Універсал Банк» за результатами переоцінки ризику встановив ФО/ФОП [PERSON] неприйнятно високий рівень ризику, у зв`язку з чим Банк зобов`язаний виконувати заходи ст. 15 Закону України «Про запобігання протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банком є юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги. Клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Згідно зі статтею 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" до банківських послуг, зокрема, належить відкриття та ведення поточних (розрахункових, кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах, та рахунків умовного зберігання (ескроу). Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. Банк має право надавати платіжні послуги відповідно до Закону України "Про платіжні послуги" з урахуванням вимог цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України, що регулюють діяльність банків. За змістом статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Договір банківського рахунка укладається в письмовій формі для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка в банку на умовах, погоджених сторонами (частина перша статті 1067 ЦК України). Стаття 1068 ЦК України закріплює обов`язок банку вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Частина перша статті 1074 ЦК України встановлює, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду. Відповідно до статті 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Банк не має права за заявою клієнта розривати договір банківського рахунка чи вчиняти інші дії, що мають наслідком припинення договору, у разі якщо грошові кошти, що знаходяться на відповідному рахунку, заморожені відповідно до Закону №361-IX. Клієнт не має права без згоди обтяжувача за домовленістю з банком чи односторонньо, у тому числі шляхом односторонньої відмови від виконання зобов`язання, розривати договір банківського рахунка чи вчиняти інші дії, що мають наслідком припинення договору, у разі якщо майнові права на грошові кошти, що знаходяться на відповідному рахунку, є предметом обтяження, якщо інше не передбачено умовами обтяження. Правочини, вчинені з порушенням цієї вимоги, є нікчемними. Банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка, зокрема, у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. Банк може відмовитися від договору банківського рахунка та закрити рахунок клієнта у разі наявності підстав, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (надалі Закон №361-IX). Залишок грошових коштів на рахунку клієнта повертається клієнту. У Законі №361-IX, зокрема, визначено, що неприйнятно високий ризик - це максимально високий ризик, що не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу; фінансовий моніторинг - це сукупність заходів, що вживаються суб`єктами фінансового моніторингу у сфері запобігання та протидії, що включають проведення державного фінансового моніторингу та первинного фінансового моніторингу (пункти 39, 66 частини першої статті 1) Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати кожен із заходів належної перевірки. Обсяг дій при здійсненні кожного із заходів належної перевірки визначається суб`єктом первинного фінансового моніторингу з урахуванням ризик-профілю клієнта, зокрема рівня ризику, мети ділових відносин, суми здійснюваних операцій, регулярності або тривалості ділових відносин (частина друга статті 11 Закону №361-IX). Частиною сьомою статті 11 Закону №361-IX передбачено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані подати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для здійснення належної перевірки, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу (банк) зобов`язаний здійснювати посилені заходи належної перевірки щодо клієнтів, ризик ділових відносин з якими (ризик фінансової операції без встановлення ділових відносин яких) є високим; наскільки це можливо, проводити аналіз та вивчення підстав і цілей усіх фінансових операцій, що відповідають хоча б одній із таких ознак: 1) є складними фінансовими операціями; 2) є незвично великими фінансовими операціями; 3) проведені у незвичний спосіб; 4) не мають очевидної економічної чи законної мети (частини перша, третя статті 12 Закону №361-IX). Відповідно до частини шостої статті 7 Закону №361-IX суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі: - неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією; - наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною. Згідно з частиною першою статті 15 Закону №361-IX суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин / відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка / відмовитися від проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей. Пунктом 39 частини першої статті 1 Закону №361-IX унормовано, що неприйнятно високий ризик - це максимально високий ризик, що не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу. Загальні вимоги щодо виконання банками законодавства України з питань фінансового моніторингу встановлені Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженим постановою правління Національного банку України від 19.05.2020 №65 (далі - Положення №65). За змістом пунктів 34-37 Положення №65 банк зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, що має бути пропорційним характеру та масштабу діяльності банку. Ризик-орієнтований підхід має застосовуватися банком на безперервній основі та забезпечувати виявлення, ідентифікацію, оцінку всіх наявних та потенційних ризиків легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, притаманних діяльності банку (ризик-профілю банку) та його клієнтам, а також передбачати своєчасне розроблення заходів з управління такими ризиками, їх мінімізації. Банк документує процес застосування ризик-орієнтованого підходу таким чином, щоб бути здатним продемонструвати його суть (зокрема те, у чому полягає різниця в підходах), прийняті банком рішення під час його застосування та обґрунтованість таких рішень. Банк, застосовуючи ризик-орієнтований підхід, має утримуватися від необґрунтованого застосування де-рискінгу. Зазначений підхід протирічить ризик-орієнтованому підходу та не сприяє фінансовій інклюзії. Критерії ризиків визначаються банком самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, установлених Національним банком у додатку 19 до Положення №65, типологічних досліджень, результатів національної оцінки ризиків, а також рекомендацій Національного банку. Банк визначає пріоритетність / значущість розроблених критеріїв ризику, враховуючи можливі наслідки / вплив таких ризиків, та встановлює їм відповідну питому вагу для здійснення подальшої оцінки рівня ризику (пункти 45, 46 Положення №65). Банк за результатами здійснення оцінки ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) із клієнтом установлює рівень ризику, використовуючи скорингову ризик-модель, що враховує наявність притаманних клієнту, його діяльності (у тому числі тієї, що очікується на етапі встановлення ділових відносин із клієнтом) критеріїв ризику (пункт 54 Положення №65). Відповідно до пункту 55 Положення №65 шкала для класифікації рівнів ризику ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) обов`язково має містити високий та неприйнятно високий (підкатегорія високого ризику, який є максимально високим ризиком, що не може бути прийнятий банком) рівні ризику. Банк запроваджує власну скорингову ризик-модель і самостійно визначає вхідні дані та інформаційні джерела для проведення оцінки ризиків, алгоритм (модель) проведення оцінки ризиків та шкалу визначення рівнів ризиків (пункт 56 Положення №65). Пунктом 61 Положення №65 передбачено, що банк установлює неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у випадках, визначених частиною шостою статті 7 Закону №361-IX, у інших випадках, визначених банком самостійно у внутрішніх документах банку з питань протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, а також щодо: - клієнтів (осіб), щодо яких у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ними операцій легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та / або фінансування розповсюдження зброї масового знищення, інших злочинів; - клієнтів (осіб), щодо яких у банку є підстави вважати, що вони є компаніями-оболонками. Верховний Суд неодноразово наголошував (справи №910/18504/20, №910/10855/21, №922/1253/23, №757/57487/20-ц), що банк наділений правом відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки. Разом із тим право банку відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, а умовним, таким, що залежить від настання певних визначених законом обставин, тобто лише за умови встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки. Право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору не є необмеженим, судам необхідно в кожному випадку, виходячи зі встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику. Судом встановлено, що Банк не надав суду рішення у вигляді висновку чи іншого документа згідно з внутрішніми правилами про встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки та переоцінки ризику з чітким встановленням ідентифікаторів ризику, мотивів їх встановлення, висновків щодо фінансового моніторингу та із зазначенням підстав відмови у підтриманні ділових відносин із позивачем з посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини статті 15 Закону №361-ІХ. У матеріалах справи відсутній будь-який внутрішній документ банку або витяг з нього, який встановлює процедуру проведення належної перевірки, переоцінки ризиків та прийняття відповідного рішення стосовно клієнта за результатами їх проведення, дослідивши який суди могли б зробити висновок, що відмова від ділових відносин з клієнтом може відбуватися безпосередньо шляхом складання та направлення листів, а не рішення у вигляді висновку чи іншого документа, погодженого спеціально уповноваженим органом у порядку, визначеному законом, Положенням №65 та внутрішніми документами банку. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень частин 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення не містить належного мотивування, а саме: чи існували достатні підстави вважати, що позивач вчиняв платіжні операції, які містять ознаки здійснення ризикової діяльності; якими доказами це підтверджується та за яким критерієм позивачу встановлено неприйнятно високий ризик. З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України суд присуджує стягнути з АТ «Універсал Банк» в дохід держави 1211,20 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат за подання позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved