Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-10 00:00:00

Короткий виклад позовних вимог. Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 38 728,25 грн, яка складається з 33 934,34 грн залишок по тілу кредиту, 4 793,91 грн залишок заборгованості за штрафними санкціями, а також стягнути судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, 17.12.2019 між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) було укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Мета кредиту для особистих потреб. Ліміт кредитної лінії у розмірі 200 000,00 грн. Процентна ставка 24% річних. Тип процентної ставки фіксований. Обов`язковий мінімальний платіж запропоновано встановити у розмірі 5% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн. АТ «Альфа-Банк» прийняв пропозицію відповідача на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк». Тобто, як зазначає в позові позивач, відповідач погодився на приєднання до публічної пропозиції, підтвердив акцептування публічної пропозиції на укладення зазначеного договору і приєднання до умов договору, погодився з усіма умовами обраної програми кредитування в редакції, що діяла на час його підписання. Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором позивач виконав своєчасно і в повному обсязі, надавши відповідачу у розпорядження кредитні кошти. Наведене підтверджується випискою по рахунку за кредитною карткою відповідача. 20.09.2021 між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» було укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором від 17.12.2019 до відповідача. Таким чином до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» відповідно до укладеного договору факторингу перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором на суму 38 728,25 грн. Враховуючи вказане, сторона позивача просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Рух справи в суді та позиція сторін у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2025 для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Голуба О.Є. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності здійснив запит до Віньковецької селищної ради щодо інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача у справі. Відповідь на вказаний запит надійшла до суду 05.05.2025. Ухвалою суду від 06.05.2025 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Представник позивача Плачинда К.О. в судові засідання не з`явився, 08.05.2025 та 24.06.2025 в електронній формі через «Електронний кабінет» подав заяви про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явився, належним чином повідомлявся судом про розгляд даного провадження у встановленому законом порядку, шляхом направлення судом поштової кореспонденції за зареєстрованим місцем проживання, однак поштові конверти повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Клопотань до суду про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та відзиву на позовну заяву не надходило. Суд звертає\~увагу на\~позицію Верховного\~Суду у\~складі колегії\~суддів Першої\~судової палати\~Касаційного цивільного\~суду,\~викладену у\~постанові №\~755/4829/23,\~провадження №\~61-73\~св 24\~від 13.05.2024, згідно якої\~вказано,\~що: «суд зробив правильний висновок, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується відповідними поштовими відправленнями, які повернулися до суду з відмітками «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою», що є належним повідомленням учасника справи. Згідно з ч. 6 ст.\~128\~ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Враховуючи пункт 4 частини 8 статті 128\~ЦПК України відповідач вважається повідомленим належним чином у день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Разом з цим, згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив такі обставини та дійшов таких висновків. Застосоване судом законодавство. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст.\~129\~Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Приписами п. 1 ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст.\~76-80\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст.\~205\~ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно ст.\~6\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ст. 626, 628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Частиною 1 ст.\~638\~ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Абзац 2 ч. 2 ст.\~639\~ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, суд зазначає, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду № 524/5556/19 від 12.01.2021 року, № 732/670/19 від 09.09.2020 року, № 404/502/18 від 23.03.2020 року, № 127/33824/19 від 07.10.2020 року, № 561/77/19 від 16.12.2020. У ст.\~526\~ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527, 530 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Статтею 536 ЦК України, встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст.\~612\~ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За змістом ст.\~1056-1\~ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Частиною 1 ст. 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Встановлені судом фактичні обставини справи та мотиви прийняття рішення судом, висновки суду. Представником позивача до позовної заяви надано копію оферти на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 03.12.2019 між АТ «АЛЬФА-БАНК» та [PERSON] (а.с.5). Згідно з розрахунком заборгованості за [PERSON] за кредитним договором № ССNG-618278315 від 17.12.2019 станом на 20.09.2021 обліковується заборгованість в розмірі 38 728,25 грн (а.с.19). Також позивач на підтвердження заявлених позовних вимог посилається також на виписку по рахунку [PERSON] за кредитною карткою World Debit Mastercard за період з 17.12.2019 по 20.09.2021 (а.с.14-18а). Крім того, на підтвердження отримання права вимоги позивачем надано договір факторингу №3 від 20.09.2021 укладеного між АТ «АЛЬФА-БАНК» та ТОВ «ФК « ЕЛІТ ФІНАНС». Згідно п. 2.1 Договору факторингу, в порядку та на умовах, визначених цим договором, фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає фактору, а фактор набуває належне клієнтові право вимоги до боржників за договорами, перелік яких наведено в Додатку №1-1 до договору. Дані обставини підтверджуються також актом приймання-передачі реєстру боржників від 20.09.2021, платіжним дорученням № 559 від 20.09.2021 (а.с.7-12). Відповідно до витягу з реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, до договору факторингу №3 ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло права грошової вимоги за кредитним договором № ССNG-618278315\~від 17.12.2019 до [PERSON] на суму 38728,25 грн, яка складається з 33 934,34 грн залишок по тілу кредиту, 4 793,91 грн залишок заборгованості за штрафними\~санкціями (а.с.13). Однак суд вважає вищевказані доводи позивача не доведеними, з огляду на таке. З досліджених судом наведених вище документів вбачається, що надана копія оферти на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 03.12.2019, не містить анкетних даних клієнта [PERSON] , а також усіх істотних умов угоди. З змісту даної оферти неможливо встановити істотних умов укладеного між АТ «АЛЬФА-БАНК» та [PERSON] договору, в тому числі наявність умов кредитного договору щодо порядку та розміру нарахування процентів, комісії, платежів з повернення кредиту, примірного графіку та розрахунку сукупної вартості кредиту, тарифів та порядку списання грошових коштів тощо. Також в матеріалах справи відсутній договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», що згідно оферти був укладений між банком та відповідачем, в тому числі в редакції на дату укладення угоди між сторонами. Крім того, сплата обов`язкового мінімального платежу мала бути визначена у додатку № 4 до договору, який також відсутній в матеріалах справи. Рахунок, процентна ставка, розмір процентної ставки та порядок її нарахування за договором офертою також не визначено (наявні прочерки у визначених місцях тексту оферти). Умови щодо виникнення овердрафту, розмір процентів за овердрафт, поняття комісії її складові та розмір угода (оферта) також не містить, як і відповідальності за порушення умов договору. Крім того, суду позивачем також не надано будь-яких доказів підписання відповідачем паспорта споживчого кредиту та інших доказів на підтвердження правомірності нарахування первісним кредитором комісії та відсотків за кредитом і овердрафт. Суд враховує, що умови розділу 5 оферти, де зазначено, що всі відносини між позивачем і банком та істотні умови надання та користування кредитом, які не врегульовані угодою, пропонуються врегулювати договором, діюча редакція якого розміщена за електронною адресою www.alfabank.com.ua, однак суд не може розцінювати як такі, що погоджені між сторонами, оскільки за відсутності підпису відповідача на них, цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила кредитування. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17-ц. Разом із тим, самого кредитного договору від 17.12.2019, який був укладеним між банком і відповідачем до позовної заяви не приєднано. Тобто позивачем не надано угоди з тими конкретними істотними умовами щодо розміру кредиту, строку дії договору, встановлених відсотків за користування кредитом, комісій, овердрафту та ін. Отже, зазначаючи у позовній заяві, що АТ «Альфа-Банк» прийняло пропозицію відповідача на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», такої прийнятої пропозиції позивачем не приєднано. Відтак, позивачем не надано суду ані договору від 17.12.2019 з додатком №4 до договору зазначених в оферті ані паспорту споживчого кредиту. Суд при розгляді справи, враховуючи принцип диспозитивності, не може самостійно збирати докази в підтвердження обгрунтованості позовних вимог, відшукувати умови та правила договору що знаходиться на сайті позивача, звіряти їх попередні та діючі редакції, водночас доказування обставин викладених в позовній заяві не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, згідно з розрахунком заборгованості за [PERSON] за кредитним договором № ССNG-618278315 від 17.12.2019 станом на 20.09.2021 обліковується заборгованість в розмірі 38 728,25 грн (а.с.19). Водночас вказаний розрахунок не підтверджує надання відповідачу кредитних коштів первісним кредитором на виконання умов кредитного договору згідно оферти від 03.12.2019. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості за договором № ССNG-618278315 від 17.12.2019 не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитним договором саме згідно підписаної оферти від 03.12.2019 Крім того, зазначений розрахунок, як доказ не є підтвердженням виконаних позивачем банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення кредитора. Розрахунок заборгованості за договором є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи відкривалася кредитна лінія. Водночас доказів досягнення між [PERSON] та первісним кредитором АТ «Альфа-банк» домовленості щодо порядку сплати відсотків за кредитом, сплати комісій, овердрафту, розрахунково-касового обслуговування суду не надано, а тому суд вважає здійснений позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором № 618278315 необгрунтованим, отже неналежним доказом. Крім того, позивач на підтвердження заявлених позовних вимог посилається також на виписку по рахунку [PERSON] за кредитною карткою World Debit Mastercard за період з 17.12.2019 по 20.09.2021(а.с.14-18а). Разом з тим, вказана виписка не містить відомостей про особу, яка її склала чи виготовила, і вона не підписана будь-якою особою. Також виписка по рахунку не містить даних по загальному розміру заборгованості після проведення кожної операції. З вказаної виписки, вбачається, що всього витрат 65 905,21 грн; всього надходжень 65 905,21 грн; загальна сума платіжного періоду 4 726,07 грн; термін сплати до 13.10.2021. Однак, як вбачається з даної виписки сума 33 934,34 грн не є залишком по тілу кредиту, оскільки включає в себе також списання процентів за овердрафт, списання процентів за користування кредитом, сплату щомісячної комісії тощо. Правильність та правомірність яких неможливо перевірити. Зокрема, з виписки по рахунку суд встановив, що витрачено кошти на загальну суму 65 905,21 грн, в той же час надійшло коштів 65 905,21 грн. При цьому, відповідачу здійснювались регулярні списання процентів за овердрафт, списання комісії за страховий пакет, комісії за переказ коштів, зняття готівки, плата за користування послугою SMS-інформування тощо. Отже, позивачем поданими суду доказами не доведено факт видачі відповідачу кредитної картки із відкриттям кредитної лінії та отримання грошових коштів від платника АТ «Альфа-Банк» отримувачу [PERSON] оскільки в оферті від 03.12.2019 також відсутні реквізити рахунку, у зв`язку з чим не можна без обгрунтованих сумнівів стверджувати, що реквізити зазначені у виписці АТ «Сенс Банку» за договором №618278315 стосуються коштів щодо підписаної відповідачем саме оферти від 03.12.2019. Відтак, виписка АТ «Сенс Банку» надана позивачем на підтвердження позовних вимог є неналежним та недостовірним доказом, оскільки не підтверджує рух коштів за офертою від 03.12.2019, а грунтується на припущеннях, що договір 618278315 від 17.12.2019 вказаний у виписці стосується оферти від 03.12.2019. Фактично, надані докази не дають можливості перевірити наявність або ж відсутність заявленого до стягнення розміру заборгованості за кредитним договором згідно підписаної оферти від 03.12.2019. Таким чином, дані докази, суд вважає неналежними, оскільки вони не містять достатньої інформації щодо кредитного договору згідно підписаної оферти від 03.12.2019. Суд звертає увагу, що позивачем не надано суду будь-яких інших належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин. Отже, надані позивачем неналежні та недостатні докази не можуть бути розцінені судом, як частина кредитного договору, яким зафіксовані умови кредитування та виникнення договірних відносин щодо користування кредитними коштами між первісним кредитором та відповідачем. З таких підстав, суд ставить під сумнів, що первинно укладений кредитний договір, на підставі яких у відповідача виникли кредитні зобов`язання, та представлені суду розрахунки заборгованості та виписка за кредитним договором є пов`язаними та стосуються спірних правовідносин. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Суд під час розгляду справи враховує, що усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 року у справі №904/2104/19, провадження №12-57гс21). Суд наголошує, що за правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 462/2056/20 засадничі принципи цивільного судочинства змагальність та диспозитивність покладають на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20). Відповідно до ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Ураховуючи наведене, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем усупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України не надано належних, достовірних і допустимих доказів на підтвердження укладення кредитного договору згідно підписаної оферти від 03.12.2019 між АТ «Альфа-Банк» і [PERSON] , отримання відповідачем кредитних коштів на умовах і в обсязі, зазначених у позові, наявності у нього заборгованості за цим договором і підстав для її стягнення. Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку що в задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості, слід відмовити за не доведеністю. Вирішення питання щодо судових витрат. Згідно з ч. 1, 2 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене вище понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають та залишаються за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed