Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-10 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовних вимог та аргументів учасників справи 24 січня 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 10.01.2023 року позивач надав в позику відповідачу грошові кошти в сумі 31\~500 дол. США, що підтверджується розпискою. Сторони погодили, що отримана в позику сума грошових коштів мала бути повернута відповідачем в строк до 31.01.2023 року. З моменту отримання позики та по день звернення до суду із позовною заявою відповідач не здійснив жодного розрахунку. Сума заборгованості 31\~500 доларів США на момент звернення до суду еквівалетна 1\~187\~846,10 грн. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 1\~187\~846,10 грн. 16 квітня 2024 року адвокатом Шевченко А.Г. представником відповідача наданий до суду відзив на позов, в якому вважає вимоги позивача безпідставними та просить залишити позов без задоволення. Відзив мотивує тим, що надана позивачем розписка не містить обов`язкових елементів даного боргового документа, а саме точне найменування переданих грошей (купюри, сума, яка вказується і цифрами, і прописом), та найменування (розписка, боргова розписка тощо). Відповідач не заперечує факту написання ним вказаного документу, але не 10.01.2024р. і не «за місцем позичальника», а за місцем роботи позивача за адресою [ADDRESS] . Відповідач заперечує отримання 10.01.2024р. за місцем свого проживаня в борг будь-яких коштів та зобов`язання їх повернути. Відповідач 10 січня 2023р. «за місцем позичальника» не позичав і не отримував від позивача гроші в сумі 31\~500 доларів США, а тому свідки [PERSON] і [PERSON] не могли бути присутні при цьому. Вказані особи є співробітниками КП «Благоустрій» Черкаської міської ради (м.Черкаси, вул.Надпільна, 330/5) та підлеглими позивача, який є керівником вказаного комунального підприємства. В дійсності між відповідачем та позивачем у 2022 році були відносини, пов`язані із наданням відповідачем послуг з підбирання (відшукання) і придбання для позивача автомобіля, які закінчились 22.06.2022р. з дати набуття позивачем права власності на автомобіль Ауді А6, 2014 року випуску, який відповідач допоміг придбати позивачу. При цьому на початку вказаних відносин позивач наполіг написати йому документ з метою гарантій якості надання цих послуг та повернення грошей, які надавав позивач для підшукання автомобіля. Які нібито він позичив відповідачу, але з терміном повернення - кінець січня 2023 року. В червні 2022 року після придбання автомобіля позивачем не був повернутий відповідачу документ про борг, а відповідач не звернув на це увагу через юридичну необізнаність. Тому звернення позивача у січні 2024 року до суду було для відповідача несподіванкою, оскільки з червня 2022 року та у 2023 року позивач не звертався до нього з будь-якими претензіями відносно придбаного автомобіля або грошових зобов`язань по згаданому документу. Оскільки між сторонами договір позики не укладався, просив відмовити у задоволенні позову. 16 квітня 2024 року відповідачем до суду подано зустрічний позов до позивача, в якому просить суд визнати недійсним укладений між сторонами договір позики, оформлений розпискою від 10.01.2023 року як фіктивного згідно зі статтею 234 ЦПК України. В обґрунтування зустрічних позовних вимог вказує, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення на певних умовах, так і факт отримання від боржника певної грошової суми. Обов`язковим реквізитами розписки є найменування, дані про позичальника та позикодавця, сума позики з точним найменуванням переданих грошей. В документі, наданому позивачем до суду, відсутні обов`язкові елементи розписки. Оскільки Відповідач 10 січня 2023р. «за місцем позичальника» не позичав і не отримував від позивача гроші, фактично у сторін була інша мета, ніж передбачена оспорюваним правочином, а саме додаткові гарантії якості надання послуг та можливого поверенння коштів, які надавав позивач для придбання автомобіля, за спірним договором позики від 10 січня 2023 року не відбулось реального отримання грошових коштів, тому має застосувати як підставу для визнання його недійсним фіктивність правочину згідно зі статею 234 ЦПК України. В судове засідання сторони не з`явились, скерували заяви про розгляд справи в їх відсутність. В ході судового розгляду представник позивача адвокат Бойко А.С. підтримав позов та просив задоволити з підстав, викладених у позові. Зустрічний позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Пояснив, що сторони перебували у дружніх стосунках протягом останніх чотирьох років, тому 10 січня 2023 року між сторонами був укладений договір позики, про що відповідач власноручно підписав розписку. Вказані у розписі кошти передавались відповідачу в купюрах по 100 доларів США, в кабінеті комунального підприємства, у присутності двох свідків, зазначених у розписці. В ході судового розгляду представник відповідача адвокат Шевченко А.Г. первісний позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні з підстав, вказаних у відзиві. Зустрічний позов підтримав та просив задоволити з викладених у ньому підстав. Пояснив, що відповідач запречує отримання у позивача коштів у борг за розпискою від 10.01.2023р. Вказану розписку у дійсності писав у кабінеті керівника комунального підприємства [PERSON] вимушено за вимогою останнього, що було пов`язано тим, що в 2022 році відповідач підшуковував машини і розписку надав в якості гарантії належного виконання послуг. Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників, приходить до таких висновків. Хід розгляду справи, заяви, клопотання, процесуальні дії 25 січня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 22 лютого 2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. 04 червня 2024 року задоволено клопотання відповідача про повернення до стадії підготовчого провадження. 04 червня 2024 року прийнятий до спільного розгляду зустрічний позов, задоволено клопотання відповідача про виклик свідків. 10 жовтня 2024 року задоволено клопотання відповідача про витребування оригіналу боргової розписки, закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, а також докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення 10\~січня 2023\~року [PERSON] \~видав [PERSON] розписку такого змісту (мовою оригіналу): «Тридцять одна тисяча п`ятсот доларів США 31500 доларів США 10.01.2023р. отримав. Зобов`язуюсь позичальнику [PERSON] до 31.01.2023р. Я, [PERSON] , даю цю розписку громадянину [PERSON] про те, що я позичив гроші в сумі 31500 доларів США, які він передав мені за місцем позичальника, в присутності двох свідків [PERSON] , [PERSON] . Вказану позику зобов`язуюсь повернути до 31.01.2023р.». Розписка містить паспортні дані та місце проживання сторін, підписи [PERSON] свідків [PERSON] , [PERSON] , паспортні дані свідків. Факт складання розписки особисто відповідачем останнім не заперечувався. Наявний у позивача оригінал розписки був оглянутий в судовому засіданні під час судового розгляду. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] дав покази про те, що з 2021 року працює начальником охорони на комунальному підприємстві, керівником якого є позивач. У вказаний у розписці день його запросив керівник і там також був присутній відповідач, якого свідок знав через спільного знайомого. [PERSON] та [PERSON] перераховували гроші по 100 доларів, сума була більше 30 тисяч доларів. [PERSON] запропонували стати свідком, на що останній погодився. Свідок запитав [PERSON] , чи бере він гроші і чи він їх перерахував, на що [PERSON] надав ствердну відповідь. Після цього свідок підписав розписку. Про обставини знайомства [PERSON] та [PERSON] не обізнаний. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] дав покази про те, що з 2021 року працює на комунальному підприємстві, керівником якого є позивач. Відповідача знає через спільних знайомих. Підтвердив, що був свідком передачі позики позивачем відповідачу коштів, вказаних у розписці. Гроші передавались в офісі по 100 доларів. Спочатку прийшов свідок, потім покликали [PERSON] і він перепитав [PERSON] , потім свідки підписали розписку, яку писав особисто [PERSON] . Які стосунки у сторін були, свідок не обізнаний. Норми права, якізастосував суд, та мотиви їх застосування За змістом частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі\~статтею 627 ЦК України\~сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень\~статті 11 ЦК України\~за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі\~статтею 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до\~статті 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів\~\~є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України\~\~\~від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі\~\~№ 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду\~від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої\~статті 640 ЦК України. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошей або речей\~\~не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19). У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справа № 161/11436/21 (провадження № 61-625св22) зроблено висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.\~Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.\~Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. Частиною першою статті 202\~ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Згідно зі статтею 234\~ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~03\~липня 2019\~року у\~справі N\~369/11268/16-ц (провадження\~N\~14-260цс19),\~постановах Верховного\~Суду від 13 березня 2019 року в справі N 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі N 909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі N 910/18436/16. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Мотивована оцінка суду аргументів учасників справи та позиція суду з питання порушення, не визнання або оспорення права, свободи чи інтересу, за захистом яких мало місце звернення до суду У справі, яка розглядається, спірні правовідносини виникли з договору позики та регулюються цивільним законодавством. На підтвердження факту укладення між сторонами договору позики та отримання відповідачем від позивача грошових коштів в сумі 31500 доларів США із зобов`язанням повернути їх до 31.01.2023р. позивач надав до суду розписку від 10 січня 2023 року, підписання якої відповідач не оспорював. Також факт укладення між сторонами договору позики та отримання відповідачем від позивача грошових коштів підтверджений показами свідків [PERSON] [PERSON] . Відповідач \~оспорив \~договір позики\~ на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним, а при написанні розписки у сторін була інша мета, ніж передбачена оспорюваним правочином, а саме додаткові гарантії якості надання послуг з пошуку автомобіля для придбання позивачем, на підтвердження заперечень надав копію майнової декларації позивача за 2022 рік та інформації з відритих джерел у мережі Інтернет про придбання автомобіля [NUMBER] фізичною особою 22 червня 2022 року, привезеного з-за кордону по посвідченню митниці. Таким чином, за твердженням відповідача, договір позики є фіктивним, не направлений на настання правових наслідків. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладені норми, які регулюють правовідносини, які виникли між сторонами, суд виходить з такого. Зміст розписки від 10 січня 2023 року чітко визначає отримання коштів саме у позику та обов`язок відповідача повернути позичені кошти в строку визначені договором, отже, такі умови договору є результатом домовленості сторін, що відповідає п. 3 ст. 3 ЦК України. Вказана розписка\~була підписана\~особисто відповідачем\~та \~по її\~тексту чітко\~зазначено,\~щовона надається відповідачем, який є позичальником, позивачу як позикодавцю з підтвердженням отримання грошових коштів в сумі 31 500 доларів США із зобов`язанням їх повернути до 31 січня 2023 року, також зазначаються реквізити та ідентифікуючі дані позикодавця, позичальника, свідків. Отже, розписка від 10 січня 2023 року за своєю природою є борговим документом, оскільки містить такі істотні умови договору позики, як обов`язок повернути грошові кошти та строки виконання боргового зобов`язання. \~ \~ \~ \~Доводи представника відповідача про те, що зі змісту розписки від 10 січня 2023 року не підтверджується факт фактичної передачі коштів на виконання договору позики, оскільки не вказані купюри та відсутнє найменування документа як розписка, місце передачі коштів вказано «за місцем позичальника», суд вважає необгрунтованими, оскільки з аналізу предмета та змісту власноручно підписаної 10 січня 2023 року відповідачем документа чітко зрозуміло, що відповідач підтвердив факт отримання від позивача грошові кошти в сумі 31\~500 доларів США. \~ \~ \~ \~Факт передачі коштів позивачем відповідачу за місцем роботи позивача підтверджений показами свідків [PERSON] та [PERSON] , підписи та паспортні дані яких проставлені у розписці від 10 січня 2023 року. Таким чином, досліджені в судовому засіданні надані позивачем докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та об`єктивно підтверджують обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог. Надані відповідачем докази - копія майнової декларації позивача за 2022 рік та інформації з відритих джерел у мережі Інтернет про придбання автомобіля [NUMBER] фізичною особою 22 червня 2022 року, привезеного з-за кордону по посвідченню митниці, суд вважає такими, що не спростовують надані позивачем докази, оскільки підписання відповідачем розписки відбулось у січні 2023 року та існування у сторін на момент підписання розписки від 10 січні 2023 року інших правовідносин, ніж правовідносини позики, надані відповідачем докази з достовіністю не підтверджують. Отже, розписка від 10 січня 2023 року є вираженням волі сторін та її добровільне підписання відповідачем вказує на те, що у спірних правовідносинах відповідач діяв свідомо і повністю розумів природу та наслідки своїх дій як прийняти виконання зобов`язання від боржника за договором позики від 10 січня 2023 року. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтею 234 ЦК України, для визнання оспорюваного договору фіктивним, оскільки відповідачем не доведено, що при написанні розписки у сторін була інша мета, ніж передбачена оспорюваним правочином, а саме передача позивачем грошових коштів у позику відповідачу на умовах повернення у визначений строк. Недодержання в момент вчинення оспорюваного правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, судом не встановлено. Підписанням розписки, відповідач у повному обсязі розумів наслідки взяття на себе боргових обов`язків та проти них не заперечував. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 07.04.2023 у справі №910/5172/19 доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини «venire contra factum proprium» лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Таким чином, суд вважає, що зустрічний позов про визнання договору недійсним за ознакою не підлягає до задоволення. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, суд враховує, що вказаний договір не визнаний недійсним, отже є чинним, а тому підлягає до виконання та відмова від договірних зобов`язань в односторонньому порядку не допускається. Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), згідно зі статтею 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики в сумі 31\~500 доларів США відповідачем не виконано, чим порушені права та законні інтереси позивача. Відповідно до\~ч.2\~ст.533\~ЦК України\~якщо у\~зобов`язанні\~визначено грошовий\~еквівалент в\~іноземній валюті,\~сума,\~що підлягає\~сплаті у\~гривнях,\~визначається за\~офіційним курсомвідповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. \~ \~ \~ \~Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову стягнення заборгованості за договором позики у грошовому еквіваленті в національній валюті 1 187 846 грн. 10 коп. Питання про судові витрати Відповідно до\~ч.1,2\~ст.141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~ Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~ \~ \~ \~Позивач при подачі позову був звільнений від оплати судового збору як особа з інвалідністю ІІ групи, встановленої згідно з довідкою до акта МСЕК № 342867 від 31.07.20213р. безтерміново, тому відповідно до ст.141 ЦПК України до стягнення з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір в сумі 11 878 грн. пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved