Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-30 00:00:00

У вересні 2024 року представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів») Кудіна А.В. (довіреність а.с.38) звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором № 2937470 у розмірі 76 522,80 грн, з яких 20 000,00 грн - заборгованість за основним кредитом, 56 522,80 грн - заборгованість за відсотками, також просить стягнути судові витрати. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14 лютого 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Лінеура України» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2937470 в електронній формі. 11 серпня 2023 року між ТОВ «Лінеура України» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 11082023, відповідно до якого до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право за укладеним кредитним договором № 2937470 від 14 лютого 2022 року. Позивач вказує, що відповідач не виконав покладені на нього зобов`язання за договорами, грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2024 року справу передано для розгляду за територіальною підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва (а.с.44). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 листопада 2024 року головуючим суддею визначено суддю А.В. Слободянюк (а.с. 50, 51). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року у справі відкрито позовне провадження, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки (а.с. 52, 53). Копії ухвали про відкриття провадження та позовної заяви з додатками направлено відповідачу за адресою його реєстрації відповідно до інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання № 120887140 від 16 жовтня 2024 року (а.с.43). Поштові відправлення двічі повернулись до суду без вручення з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі №496/4633/18 листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Відповідно до ч. 7, 8 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. На підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 14 лютого 2022 року між ТОВ «Лінеура України» та відповідачем [PERSON] укладено договір № 2937470 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до якого ТОВ «Лінеура України» надало [PERSON] кредит у розмірі 20 000,00 грн; строк кредиту - 360 днів; періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів; стандартна процентна ставка - 1,99%, також передбачено знижену ставку - 1,19%. Орієнтована реальна річна ставка на дату кредитування договору складає: за стандартною ставкою за весь період кредитування - 15 598,54 % річних; орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою - 163 280,00 грн; договір підписано [PERSON] електронним підписом (а.с. 5-12). Додатком № 1 до договору № 2937470 наведено таблицю обчислення загальної вартості кредиту, де реальна процентна ставка - 15 598,54 % річних, загальна вартість кредиту - 158 504,00 грн (а.с.14). 11 серпня 2023 року між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (фактор) та ТОВ «Лінеура України» (клієнт) укладено договір факторингу № 11082023, відповідно до якого ТОВ «Лінеура України» відступило ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право грошової вимоги до третіх осіб боржників. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог зазначені у реєстрі боржників (п.1.1 а.с.17-19). 11 серпня 2021 року сторонами даного договору факторингу складено акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу, відповідно до якого клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників кількістю 6063, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників (а.с.20). Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 11082023 від 11 серпня 2023 року, [PERSON] має суму заборгованість у розмірі 76 522,80 грн, що складається з 20 000,00 грн основного боргу та 56 522, 802 грн - сума заборгованості за процентами (а.с.21). Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять його умови. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно довимог статті 516ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно статті 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Судом установлено, що відповідно до Договору № 2937470 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 14 лютого 2022 позикодавець ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язується передати позичальнику [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності (п.1.2). Отже, передумовою надання кредиту шляхом перерахування коштів на банківський рахунок клієнта є зазначення ним банківського його карткового рахунку, на який товариство має перерахувати необхідні позичальнику кошти. Відповідно до п.2.1 Договору № 2937470 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 14 лютого 2022 ТОВ «Лінеура Україна» надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] або іншої платіжної картки, наданої клієнтом. У розділі № 10 реквізити та підписи договору, [PERSON] вказує дані особистого кабінету, Е-mail, реквізити належної клієнту платіжної картки № [NUMBER] для перерахування коштів клієнту (а.с.13 зв.). Отже, передумовою надання кредиту шляхом перерахування коштів на банківський рахунок клієнта є зазначення ним банківського його карткового рахунку, на який товариство має перерахувати необхідні позичальнику кошти. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа(форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19. При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Разом із тим, позивачем ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не надано доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів на банківські рахунку (реквізити банківської платіжної картки). За своєю сутністю кредитний договір є позикою, а відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже зобов`язання позичальника з повернення кредиту виникає не з моменту підписання кредитного договору, а з моменту отримання кредитних коштів. Видача кредиту має бути підтверджена належними доказами. За відсутності доказів на підтвердження факту передання позичальнику кредитних коштів суд не має правових підстав задовольняти позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості. У спорах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором (постанови Верховного суду від 20 листопада 2024 року у справі № 243/7840/15, від 21 лютого 2024 року у справі № 415/160/17) У постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі №910/14452/20 зазначено, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості за Договором № 2937470 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 14 лютого 2022, за період 14 лютого 2022 року по 09 лютого 2023 року, як підстава наявності заборгованості за відповідачем, не є достатнім та належним доказом наявності заборгованості відповідача перед первісним кредитором, оскільки сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит (а.с.22-24). Отже, сам по собі, такий розрахунок позивача не підтверджує суму заборгованості за кредитом, не є доказом виконаних позивачем банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення позивача. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13 травня 2020 року, справа № 219/1704/17, провадження №61-1211св19. У зв`язку із недоведенням позивачем факту надання кредитних коштів відповідачу відповідно до Договору № 2937470 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 14 лютого 2022 року, а також фактичного користування відповідачем кредитними коштами, підстави для стягнення на користь позивача заборгованості за тілом кредиту та відсотками відсутні. Крім того, Витяг з реєстру боржників до договору факторингу № 11082023 від 11 серпня 2023 року не містить підпису сторін фактору та клієнта, які були б скріплено печатками сторін, що стало би підтвердженням дійсності переходу права вимоги до боржника [PERSON] (а.с.21). Зазначений Витяг з реєстру боржників містить лише підпис особи, яка сформувала витяг, що, на думку суду, не підтверджує факт переходу права вимоги до [PERSON] від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за Договором факторингу № 11082023 від 11 серпня 2023 року. Також наданий позивачем Договір факторингу № 11082023 від 11 серпня 2023 року не містить повного змісту, оскільки на одному аркуші зазначений п. 3 Договору, а на наступному аркуші Договору зазначено п. 9.3, тобто інші умови цього договору встановити неможливо. З огляду на наведене вище, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитним договором № 2937470 від 14 лютого 2022 року в сумі 76 522,80 грн. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені засобами доказування, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: dismissed