Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач), в інтересах якого діє представник - адвокат Лисак О. М., звернувся до суду з позовом Дарницької окружної прокуратури міста Києва, Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, Державної казначейської служби України, в якому просив стягнути із Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 000,00 грн; стягнути з Держава Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу в кримінальному провадженні в розмірі 400 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 лютого 2015 року в рамках кримінального провадження № 12014100020001162 позивачу здійснено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, а 27 лютого 2015 року прокурором затверджено обвинувальний акт, який направлено для розгляду до Дарницького районного суду м. Києва. Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року, було визнано невинуватим позивача у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад злочину. Позивач перебував під слідством та судом з 20 лютого 2015 року по 02 серпня 2022 року, тобто 89 повних місяці та 13 днів. Позивач вважає, що тривалі незаконні дії органів розслідування та суду завдали йому значної моральної шкоди, призвели до порушення нормальних життєвих зав`язків та вимагали від нього зусиль для організації свого життя. Вважає, що внаслідок цих обставин та умислу правоохоронних органів з метою незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, з урахуванням статей 1-3, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» належна сума відшкодування моральної шкоди має складати 2 000 000,00 грн. Також просив відшкодувати йому витрати на правничу допомогу адвоката, який надавав правову допомогу у кримінальному провадженні, в розмірі 400 000,00 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2024 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. У липні 2024 року Дарницькою окружною прокуратурою на адресу суду скеровано відзив на позовну заяву, у якому її представник просить в задоволенні позову відмовити, вважає його безпідставними та необґрунтованими. Зазначає про те, що позивачем не надано жодних доказів, на підставі яких суд міг би встановити сам факт (наявність або відсутність) заподіяння [PERSON] моральних страждань внаслідок незаконних дій відповідача, а також доказів, які б підтверджували ступінь таких моральних страждань, наявність причинно-наслідкового зв`язку між незаконними діями та завданою шкодою. Також указує на те, що позовні вимоги про стягнення витрат на правничу (правову) допомогу адвоката у розмірі 400 000,00 грн є необґрунтованими, не підтверджені належними доказами та не підлягають задоволенню. У липні 2024 року Державною казначейською службою України на адресу суду скеровано відзив на позовну заяву, у якому її представник просить в задоволенні позову відмовити, вважає його безпідставними та необґрунтованими. Зазначає про те, що Казначейство є неналежним відповідачем у вказаній справі. Зауважив, що заявлені позивачем вимоги в частині відшкодування моральної шкоди більш ніж значним чином перевищують гарантований Законом мінімум моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, стягнення визначеної позивачем суми призведе до економічно необґрунтованих збитків бюджету. Крім зазначеного, Казначейство не погоджується з розміром витрат на правничу допомогу, заявленим позивачем, та вказує на відсутність документального підтвердження цих витрат. У липні 2024 року представник [PERSON] - адвокат Лисак О.М. скерував до суду відповідь на відзив Державної казначейської служби України, у якому сторона позивача не погоджується із мотивами, викладеними у зазначеному відзиві. Зазначає, що виконання рішення по справі, у разі задоволення цього позову, буде покладено саме на Державну казначейську службу України, таким чином вона є належним відповідачем у справі. Законом визначений мінімальний розмір моральної шкоди, яка відшкодовується, та не встановлено граничний розмір такої шкоди. Ураховуючи обставини справи, та тяжкість дій державних органів, сторона позивача вважає, що моральна шкода завдана [PERSON] незаконними рішеннями, умисними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, що полягало у незаконному пред`явленні підозри, направленні обвинувального акту до суду, тяжкість злочину у якому його незаконно звинуватили та ризиків отримати термін відбування покарання, має бути вищою ніж мінімальний розмір заробітної плати. Щодо заперечень представника відповідача на позовні вимоги відносно відшкодування витрат [PERSON] на правову допомогу зазначає про те, що позовна заява містить обґрунтування надання правової допомоги адвокатом Лисаком О.М. позивачу в рамках кримінального провадження № 12014100020001162 від 26 серпня 2014 року з посиланням на відповідні положення угоди та додатків до неї, що підтверджують досягнуту згоду між адвокатом та клієнтом, в тому числі відносно умов розрахунку, оплати та обсягу надання правової допомоги. У відзиві не наводяться аргументи чому вартість наданої правової допомоги є неспіврозмірною зі складністю кримінального провадження. Таким чином, доводи Казначейства не спростовують доводи наведені в позовній заяві. У липні 2024 року представник [PERSON] - адвокат Лисак О.М. скерував до суду відповідь на відзив Дарницької окружної прокуратури міста Києва,у якому сторона позивача не погоджується із мотивами, викладеними у зазначеному відзиві. Зазначає, що незаконне притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності і пред`явлення обвинувачення у вчиненні тяжкого корупційного злочину зганьбили його честь і гідність, завдали шкоди престижу та діловій репутації. Позивача було повністю усунуто від активного способу життя. Таким чином, доводи представника відповідача про відсутність доказів та підстав для відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу. Зазначає, що заперечення представника прокуратури стосовно розміру витрат на правову допомогу спростовуються матеріалами справи та доказами, які надані стороною позивача. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 року змінено неналежного відповідача - Дарницьке управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві на належного - Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві. У грудні 2024 року Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на адресу суду скеровано відзив на позовну заяву, у якому його представник просить в задоволенні позову відмовити, вважає його безпідставним та необґрунтованим. Зазначає про те, що твердження позивача про те, що він зазнав моральної шкоди за час проведення досудового розслідування через необхідність доказування своєї невинуватості, що викликало у нього почуття стресу, тривоги, переживання є його власним сприйняттям виниклих обставин і ґрунтується на доводах, які не підтверджені належними та допустимими доказами. Зазначає про те, що позивачем заявлено вимогу про повернення йому коштів сплачених адвокату за надання юридичної допомоги в кримінальному провадженні № 12014100000001162 з пропуском установленого законодавством спеціального строку. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 лютого 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, будь-яких клопотань/заяв з процесуальних питань до суду не надходило. Відповідно до приписів частини другої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною третьою статті 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд бере до уваги, що сторони були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи або з інших процесуальних питань від них не надходило, враховуючи строки розгляду справи, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності сторін, які були належним чином повідомлені про день та час судового засідання, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судовим розглядом встановлено, що 20 лютого 2015 року в рамках кримінального провадження № 12014100020001162 [PERSON] здійснено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 Кримінального кодексу України (далі по тексту - КК України). 27 лютого 2015 року старший прокурор прокуратури Дарницького району м. Києва старший радник юстиції Стригунов О. М. затвердив обвинувальний акт за обвинуваченням позивача у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, який направлено для розгляду до Дарницького районного суду м. Києва. Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року, було визнано невинуватим позивача у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад злочину. Таким чином позивач [PERSON] перебував під слідством і судом у період з 20 лютого 2015 року, коли йому було вручено письмове повідомлення про підозру, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, до 02 серпня 2022 року, тобто перегляду вироку судом апеляційної інстанції та набрання виправдувальним вироком законної сили. Згідно висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи № 7206/24-61 від 15 жовтня 2024 року, проведеної за заявою сторони позивача, за результатами психологічного дослідження орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані [PERSON] психологічні страждання (моральну шкоду), становить 360 мінімальних заробітних плат, що установлені на момент розгляду справи. Позивач стверджує про те, що знаходячись під слідством та судом, зазнаючи обмеження його прав, він зазнав моральних страждань. Указує, що моральну шкоду від протиправних дій він оцінює в 2 000 000,00 грн. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до пункту 9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі по тексту - Закон) визначено, що шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону про відшкодування шкоди. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди у розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: - постановлення виправдувального вироку суду; - закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. За змістом пункту 5 статті 3 Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Отже, суд приходить до висновку про те, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону). Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62). Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування немайнової (моральної) шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19). У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховного Суду у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 468/901/17 (провадження № 61-2934св18), від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20), від 09 лютого 2022 року у справі № 757/6203/21-ц (провадження № 61-20656св21). Згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» (на час вирішення спору) мінімальна заробітна плата з 01 січня 2025 року становить 8 000,00 грн. Судом здійснено розрахунок моральної шкоди з врахуванням статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до якого мінімально гарантована вказаним Законом сума шкоди яка визначається, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили складає 715 200,04 грн. за період з 20 лютого 2015 року по 02 серпня 2022 року (89 місяців 12 днів) = 89 місяць х 8000,00 грн. + 12 днів х 266,67 грн. При цьому варто зауважити, що це мінімально можливий розмір відшкодування моральної шкоди, визначений Законом, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за доцільне стягнути моральну шкоду у зазначеному розмірі з держави за рахунок Державного бюджету України. Крім того, суд вважає, що достатнім для розумного задоволення потреб позивача є розмір моральної шкоди 715 200,04 грн, а не визначений висновком вищевказаної експертизи. Щодо визначеного позивачем порядку стягнення грошових коштів, суд зазначає наступне. Статтею 4 Закону встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Так, зокрема, у постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22) Велика Палата Верховного Суду наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, а тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Саме такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) (пункт 6.21) та Верховний Суд у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17 (провадження № 61-1891св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 1527/4804/12 (провадження № 61-6778св21). Доводи Казначейства про те, що він не є належною стороною у справі, із огляду на зроблені судом вище висновків, на увагу не заслуговують, оскільки відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на державу, а не відповідні органи державної влади. Інші доводи сторін не впливають на вирішення спору, оскільки суд прийшов до висновку про заподіяння моральної шкоди позивачеві органом досудового розслідування з огляду на письмові докази. Щодо позовних вимог про відшкодування суми, сплаченої у зв`язку з наданням в межах кримінального провадження юридичної допомоги. Так, позивач просить суд відшкодувати йому матеріальну шкоду у вигляді витрат на правову допомогу в розмірі 400 000,00 грн, які він сплатив адвокату за надану правову допомогу в межах кримінального провадження № 12014100020001162, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 368 КК України. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Верховний Суд зауважує, що встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом. Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідні правові висновки викладені у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21). При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Судом встановлено, що з метою захисту у кримінальному провадженні № 1201410000001162 [PERSON] 11 лютого 2015 уклав договір (угоду про надання правової допомоги з адвокатом Лисаком О. М. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2673/10 від 30 вересня 2004 року, видане Київською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури), згідно з пунктом 4.1 якої розмір та порядок виплати підзахисним гонорару адвокату за надання правової допомоги, а також порядок відшкодування понесених адвокатом витрат визначаються за додатковим погодженням сторін в додатковій угоді до цього Договору. Додатковою угодою № 1 до договору про надання правової допомоги від 12 лютого 2015 року сторони дійшли згоди, що [PERSON] за надання адвокатом Лисаком О. И. правової допомоги у кримінальному провадженні № 1201410000001162 від 26 серпня 2014 року сплачує гонорар на наступних умовах: за підготовку та участь в одному судовому засіданні - 7 500 грн без ПДВ. Вартість однієї години наданої адвокатом іншої правової допомоги (послуг) клієнту становить - 2 000,00 грн без ПД. Оплата здійснюється на підставі встановленого акту виконаних робіт за результатам наданої правової допомоги. Актом виконаних робіт (наданих послуг) від 07 липня 2022 року [PERSON] та адвокатом Лисаком О. М. узгоджено повне виконання адвокатом своїх зобов`язань, згідно з договором про надання правової допомоги у кримінальному провадженні № 1201410000001162 від 26 серпня 2014 рокуна загальну суму 400 000,00 грн. Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 23 травня 2024 року, відповідно до якої [PERSON] було здійснено два платежі на рахунок адвоката Лисака О. М., а саме: платіж № 0.0.2600694919 від 07 липня 2022 року на суму 200 000,00 грн за надання правової допомоги від 11 лютого 2015 року; платіж № 0.0.2601547021.1 від 08 липня 2022 року на суму 200 000,00 грн за надання правової допомоги від 11 лютого 2015 року. Під час розгляду справи позивач надав суду належні, допустимі та достатні докази розміру понесених ним витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні № 1201410000001162, а також розрахунки таких витрат. Разом з тим, сторона відповідачами не надано суду контр-розрахунку розміру витрат на правничу допомогу, із наведенням які нарахування сум, на їх думку, є безпідставними чи невиправданими, не відповідають критерію реальності таких витрат. Враховуючи те, що відносно позивача ухвалено виправдувальний вирок, це підтверджує незаконність дій органів досудового розслідування, позивачем доведено розмір понесених ним витрат на правову допомогу у межах кримінального провадження, заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат, суд приходить до висновку про те, що такі витрати підлягають відшкодуванню, як це передбачено пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а тому позов підлягає частковому задоволенню. Доводи Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про пропуск позивачем спеціальної позовної давності стосовно вимог про стягнення витрат на правову допомогу, понесених під час кримінального провадження, не заслуговують на увагу, оскільки позовна давність для відшкодування витрат на правову допомогу в кримінальному провадженні як така не передбачена, адже такі витрати повинні бути заявлені до моменту закінчення судових дебатів. Загальний строк позовної давності (3 роки) застосовується до вимог, які розглядаються в окремому цивільному процесі. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: partial