Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-02 00:00:00

До Шевченківського районного суду м.Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно якої представник позивача просить суд: стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», ІКЮО:40340222, адреса: 03035, м.Київ, вул. Солом`янська, 2, заборгованість за кредитним договором у розмірі 420497,03 грн., а також стянути судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 6 307,46 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9200,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.02.2021 року [PERSON] уклав з Акціонерним товариством «ОТП Банк» кредитний договір №2035735514, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби з фіксованою ставкою 19,99% за користування кредитом. Загальний розмір кредиту 309000,00 грн. Наведене підтверджується копією кредитного договору з додатками, що додається до позовної заяви. На виконання свої зобов`язань за Кредитним договором, Банком було видано кредит відповідачу, що підтверджується випискою по рахунку, що додається до позовної заяви. В свою чергу позичальник не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно детального розрахунку заборгованості станом на 21.06.2024 загальний розмір заборгованості становив 420497,03 грн., яка складалась з тіла кредиту в розмірі 256,715,99 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 163 781,04 грн. 21.06.2024 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» було укладено договір факторингу, на підставі якого відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором 20357355414 від 26.02.2021 року. У зв`язку із викладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 420497,03 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2025 року матеріали справи передані на розгляд судді Мальцева Д.О. 22.01.2025 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. позовну заяву прийнято до свого провадження, справу призначено до розгляду за правилами позовного провадження в загальному порядку. 10.03.2025 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву з викладенеми запереченнями проти неї. Зазначив, що наданий розрахунок заборгованості викликає сумніви з приводу його достовірності, складений невідомо ким, містить помилки та не дає змогу визначити суму позовних вимог та їх обґрунтування, а також позивачем не надано достовірних, обґрунтованих та достатніх доказів наявності, необхідності та співмірності витрат на правову допомогу за позовом. 06.03.2025 року від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначив, що заборгованість відповідача підтверджується у сукупності умовами кредитного договору, виписками по рахункута розрахунком заборгованості, який зроблено на підставі даних документів. 08.04.2025 року на адресу суду від відповідача надійшли заперечення на відзив до позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором. 26.06.2025 року на адресу суду від відповідача надійшли письмові пояснення. Представник позивача у судове засідання не з`явився, 02.07.2025 року через підсистему «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач в судовому засідання позовні вимоги визнав частково в сумі 252364.05 грн. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини справи та дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Судом встановлено, що 26.02.2021 року [PERSON] уклав з Акціонерним товариством «ОТП Банк» кредитний договір №2035735514, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби з фіксованою ставкою 19,99% за користування кредитом. Загальний розмір кредиту 300 000,00 грн., одноразова комісія за видачу кредиту 9000,00 грн. відповідно до змісту пп.1.1 Договору та абз.4 п.4 Паспорту споживчого кредиту від 26.02.2021 р. На виконання свої зобов`язань за Кредитним договором, Банком було видано кредит відповідачу у загальному розмірі 300000,00 грн., що підтверджується заявою на видачу готівки №44810419 від 26 лютого 2021 року. В свою чергу позичальник частково не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів внаслідок чого виникла заборгованість. 21.06.2024 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» було укладено договір факторингу №21/06/24, на підставі якого відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором 20357355414 від 26.02.2021 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України). З урахуванням викладеного, судом встановлено, що позивач - ТОВ «Фінансова компанія «Еліт фінанс» на підставі укладеного договору факторингу №21/06/24 від 21.06.2024 року набуло право вимоги за кредитним договором №2035735514 від 26.02.2021. У відповідності до наданого до суду позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що у зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором 2035735514 від 26.02.2021, в останньої станом на 21.06.2024 рік наявна заборгованість у загальному розмірі 420497,03 грн., яка складалась з тіла кредиту в розмірі 256,715,99 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 163 781,04 грн. Однак, вказаний розрахунок заборгованості суд не приймає до уваги, оскільки вказаний розрахунок не є детальним, не підписаний АТ «ОТП Банк» та, вочевидь, складений одноособово позивачем, крім того, позивачем не вірно зазначено загальний розмір кредиту, розрахунок складений з використанням цього невірного (більшого) розміру кредиту та використанням іншої процентної ставки, ніж зазначено в позові , містить помилки - зокрема , в 1 рядку неправильно зазначені нараховані та погашені проценти. В розрахунку не містяться дані про зміну загального розміру кредиту після внесення позивачем платежів, що не дає змогу перевірити його без додаткових обчислень. Разом з тим, суд бере до уваги правові висновки, наведені, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 333/5483/20 (провадження № 61-19321св21), а саме: «Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (у редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій). Таким чином, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом апеляційної інстанції у сукупності з іншими доказами». Таким чином, суд вважає що правильно визначеним розміром заборгованості за кредитним договором №2035735514 суму, яка станом на 21.06.2024 року становить 346364,05 грн., що складається з тіла кредиту в сумі 236503,84 грн. та заборгованості по процентам в сумі 109860,21 грн. Окрім цього, визнаючи з 13.02.2025 року позичальника новим кредитором, позивачем здійснювались платежі на його банківський рахунок для погашення заборгованості за Договором та сплачено загалом 94000,00 грн., що підтверджується копіями платіжних інструкцій від 25.02.2025, 19.03.2025, 21.04.2025, 23.05.2025 та 24.06.2025 додані до матеріалів справи. Отже суд дійшов висновку, що правильним остаточним загальним розміром заборгованості за кредитним договором №2035735514 від 26.02.2021 становить 252364,05 грн., що складається з тіла кредиту в сумі 172318,89 грн. та заборгованості по процентам в сумі 80045,16 грн. Згідно положень ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст.628, 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду ( ч.1 ст.638 ЦК України). Згідно зі ст.634 ЦК України, договір приєднання, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За правилом ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч.1). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частинами 1, 2 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Згідно з ч. 1, 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно з ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи дизпозитивність цивільного судочинства, та надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №2035735514 від 26.02.2021 року у загальному розмірі 252364,05 грн. що складається з тіла кредиту в сумі 172318,89 грн. та заборгованості по процентам в сумі 80045,16 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. За змістом ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018р. у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018р. у справі № 814/698/16. В обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача було надано Договір про надання правової допомоги від 03 липня 2024 р., Акт №1 приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги від 03 липня 2024 р. та платіжну інструкцію №4914 від 01.10.2024 року. Відповідно до п. 1) ч. 2 ст. 137 ЦПК України, а результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019р. у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019р. у справі № 910/906/18. Враховуючи положення ст. 137 ЦПК України, а також заяву сторони відповідача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу, включаючи і суму гонорару адвоката, підлягає зменшенню до розміру 4 200,00 грн, оскільки, на переконання суду саме така сума відповідає критеріям співмірності, обґрунтованості, реальності, розумності та пропорційності до предмета спору, при цьому судом враховано, що вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України», зазначив, що оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97), при цьому судом враховано складність справи та обсяг наданих адвокатом послуг, виконаних робіт та значенням справи для сторони позивача. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи задоволення позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача у відшкодування витрат зі сплати судового збору - 3785,10 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial