Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-02 00:00:00

Стислий зміст позовних вимог та доводів позивача Позивач Акціонерне товариство «Сенс Банк» в особі представника Полетаєвої Т.Ю. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №501335412 від 01.07.2021 в розмірі 137 887,85 гривень, а також судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 2422,40 гривень та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 11 424,20 гривень. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивач посилався, що 01 липня 2021 року між АТ «Альфа Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №501335412, відповідно до умов якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Умовами кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов договору, останній зобов`язується достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 календарних днів з дня отримання від банку інформації. Банк виконав належним чином взяті на себе зобов`язання, надав позичальникові кредит, водночас позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, в зв`язку з чим в нього станом на 04.03.2025 має місце заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 137 887,85 гривень. Посилався, що 12.08.2022 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було затверджено рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», запис про зміну найменування позивача 30.11.2022 внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. На підставі викладеного, позивач АТ «Сенс Банк» просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором №501335412 від 01.07.2021 у розмірі 137 887,85 гривень, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 2422,40 гривень та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 11 424,20 гривень. Аргументи учасників справи Відповідач [PERSON] процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Рух справи Салтівський районний суд міста Харкова ухвалою від 05.05.2025 відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Участь у справі сторін та інших учасників справи Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, через підсистему «Електронний суд» 02 червня 2025 року від представника позивача - адвоката Полетаєвої Т.Ю. надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника АТ «Сенс Банк», у поданій заяві представник позивача зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання згідно з відомостями Реєстру територіальної громади міста Харкова, отриманими судом відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України. Будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. За правилами п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, беручи до уваги, що представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за відсутності АТ «Сенс Банк», відповідач належним чином та своєчасно сповіщений про дату, час і місце розгляду справи, вважає за можливе проводити розгляд заяви за відсутності сторін. Ураховуючи, що в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин 01 липня 2021 року [PERSON] звернувся до АТ «Альфа-Банк» із письмовою офертою на укладення Угоди про надання споживчого кредиту за №501335412, в якій зазначено: тип кредиту «Кредит готівкою», сума кредиту - 60 000,00 гривень, процентна ставка річна - 45,00%, строк кредиту - 60 місяців, дата повернення кредиту - 01.07.2026, для повернення заборгованості за угодою пропонується використовувати рахунок - [NUMBER] , кредит надається позичальнику для повернення заборгованості за кредитним договором №501335412 від 01.07.2021, розмір кредиту - 60 000,00 гривень, спосіб видачі - переказ коштів на рахунок [NUMBER] , відкритий в АТ «Альфа-Банк». Як убачається зі змісту оферти (а.с. 23) підписанням електронним підписом цієї оферти позичальник свідчить про отримання всієї інформації про умови кредитування. Водночас, підпису [PERSON] , у тому числі й електронного, зміст оферти не містить (а.с. 22-23). Як убачається з копії акцепту пропозиції на укладання угоди про надання споживчого кредиту №501335412 від 01.07.2021 між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , на підставі договору про банківське обслуговування фізичних осіб зазначено умови споживчого кредиту, а саме: надання споживчого кредиту, тип кредиту - «Кредит готівкою», в розмірі грошових коштів 60 000,00 гривень, із фіксованою процентною ставкою 45,00% річних, строком на 60 місяців, дата повернення кредиту - 01.07.2026, спосіб видачі - переказ коштів на рахунок [NUMBER] , відкритий в АТ «Альфа-Банк». Підпис позичальника - відповідача у справі [PERSON] , у тому числі й електронний, в акцепті відсутній (а.с. 23 зворот - 24). Згідно до Додатком №1 до Угоди про надання кредиту №501335412 від 01.07.2021 - Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супровідних послуг, персональний кредит: PL Mobile_ALL_50000-100000, який, відповідно до умов Акцепту пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту №501335412 від 01.07.2021, є невід`ємною частиною Угоди, сума кредиту становить 60000,00 гривень, проценти за користування кредитом за період з 01.07.2021 по 01.07.2026 складають суму 91 654,92 гривень, загальна вартість кредиту становить 151 654,92 гривень. Вказаний Додаток (Графік) містить підпис тільки уповноваженої особи АТ «Альфа-Банк», підпису позичальника коштів [PERSON] , у тому числі й електронного, вказаний Додаток, також не містить (а.с. 25-26). Згідно з довідкою про ідентифікацію, АТ «Сенс Банк» підтверджує, що клієнт [PERSON] ідентифікований АТ «Сенс Банк». Вказана довідка містить відомості щодо дати відправки ідентифікатора позичальнику - 07.01.2021 (а.с. 27). Відповідно до умов, викладених в паспорті споживчого кредиту, за кредитним договором можливе використання максимальної суми кредиту 60 000,00 гривень, строк кредитування становить 60 місяців, процентна ставка - 45,00 % річних, а також зазначені інші умови щодо надання споживчого кредиту, проте підпис споживача [PERSON] , відповідача у справі, у даному документі відсутній (а.с. 21). Відповідно до меморіального ордеру за №369023822 від 01.07.2021, платник АТ «Сенс Банк» перерахувало 01.07.2021 саме з рахунку [NUMBER] отримувачу [PERSON] на рахунок [NUMBER] кошти у розмірі 60 000,00 гривень, призначення платежу «надання кредиту за кредитним договором №501335412 від 01.07.2021 (а.с. 28). При цьому позивачем не зазначено, чому саме банк перерахував відповідачеві зазначені кошти на рахунок, який повинен використовуватися позичальником для повернення ним заборгованості, а не на рахунок, зазначеній в оферті - [NUMBER] , відкритий в АТ «Альфа-Банк» (а.с. 22). З долученого позивачем до матеріалів справи розрахунку заборгованості за кредитом убачається, що станом на 04.03.2025 за кредитним договором за №501335412 від 01.07.2021 [PERSON] має заборгованість в розмірі 137 887,85 грн, яка складається із заборгованості за кредитом 57 680,47 грн, заборгованість по відсоткам - 80 207,38 гривень (а.с. 46). Позивачем суду надано досудову вимогу на ім`я [PERSON] про виконання договірних зобов`язань, в якій АТ «Сенс Банк» вимагав впродовж 30 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги банку, але в будь-якому випадку не пізніше 35 календарних днів з моменту надсилання даної вимоги, усунути порушення умов кредитного договору та погасити заборгованість за кредитним договором 135 512,30 гривень (а.с. 43). Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду У відповідності до вимог ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Правилами ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Положеннями абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України закріплено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Правилами ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно із п. 5, 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Як це унормовано положеннями ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (пункт 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження № 61-7203св20). Зазначений договір є публічним договором приєднання. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому зазаконом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку - АТ «Аваль-Банк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються товариством, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим товариство має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У рішенні від 11.07.2013 №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Виходячи з наведених норм чинного законодавства, договір, у тому числі і кредитний, може бути укладений шляхом приєднання до запропонованих умов однією із сторін оформлений у формулярах або інших стандартних формах. Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що 01.07.2021 [PERSON] уклав з АТ «Альфа-Банк» угоду про надання споживчого кредиту №501335412, відповідно до умов якої банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежів в сумі, строки на умовах, що передбачені кредитним договором, а тому просить стягнути з [PERSON] на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором. Водночас, суд зважає на те, що на підтвердження своїх доводів позивач до матеріалів справи долучив оферту на укладення угоди про надання споживчого кредиту №501335412, яка не підписана відповідачем [PERSON] , як і не підписані відповідачем акцепт пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту №501335412 від 01.07.2021, графік платежів (додаток № 1 до угоди про надання кредиту №501335412 від 01.07.2021), паспорт споживчого кредиту. Разом з тим, суд звертає увагу, що, як це убачається з меморіального ордеру на перерахування грошових коштів в сумі 60 000,00 гривень від 01.07.2021 (а.с. 28), у ньому зазначено відомості про банк, який перерахував такі грошові кошти - АТ «Сенс Банк». Водночас, як це убачається з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк» відбулася лише 30.11.2022. Відтак, кредитні кошти в сумі 60000,00 гривень не могли бути зараховані на розрахунковий рахунок [PERSON] АТ «Сенс Банк», позаяк станом на 01.07.2021 АТ «Сенс Банк» не існувало, а АТ «Альфа-Банк» було перейменовано на АТ «Сенс Банк» лише 30.11.2022, про що до ЄДРПОУ було внесено відповідні відомості. Між тим, суд зауважує, що в оферті на укладення угоди про надання споживчого кредиту за №501335412 від 01.07.2021 зазначено рахунок - [NUMBER] , відкритий в АТ «Альфа-Банк», на який саме має бути зараховано кредитні кошти в розмірі 60 000,00 гривень. Проте в меморіальному ордері №369023822 від 01.07.2021, долученому до матеріалів справи, такий рахунок, як такий, що відкритий на ім`я [PERSON] , не значиться. Що стосується наданої до позовної заяви Довідки про ідентифікацію (а.с. 27), згідно з якою підписання договору №501335412 позичальником здійснено аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора, то суд звертає увагу, що в графі довідки «Дата відправки ідентифікатора позичальнику» містяться відомості щодо такої дати відправлення - «07.01.2021». Водночас, як це убачається з оферти на укладання угоди про надання кредиту №501335412 та з акцепту пропозиції на укладання угоди надання кредиту №501335412, вони датовані «01.07.2021», а відтак, в Довідці про ідентифікацію містяться відомості щодо дати відправки ідентифікатора позичальнику [PERSON] за кредитним договором №501335412 ще за сім місяців до дати оферти та акцепту - 01.07.2021. З приводу зазначеного номеру телефону « [NUMBER] » в графі Довідки про ідентифікацію - «Номер телефону/електронна пошта, на яку було відправлено ідентифікатор», суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних відомостей про те, що вказаний у Довідці про ідентифікацію номер телефона належить позичальникові [PERSON] . Ані зміст оферти, акцепту, ані зміст паспорту споживчого кредиту, тощо таких відомостей щодо позичальника [PERSON] не містять. Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що текст повідомлення, зазначений в графі Довідки про ідентифікацію - «Текст повідомлення для проведення ідентифікації» направлявся позичальникові [PERSON] на належний йому номер телефону. Відтак, надана суду довідка не містить у собі відомостей щодо предмету доказування. Крім того, надаючи оцінку Довідці про ідентифікацію, суд бере до уваги положення ч. 2 ст. 78 ЦПК України, якими унормовано, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, обставини підписання позичальником кредитного договору за допомогою надісланого йому одноразового ідентифікатора не можуть доказуватися довідкою. Відтак, з огляду на наведене вище, суд доходить висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт укладення 01.07.2021 між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк» угоди про надання споживчого кредиту за №501335412, отримання відповідачем кредитних коштів та наявності в нього заборгованості, яка виникла внаслідок порушення умов кредитного договору. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як це унормовано положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Правилами ст. 77 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. За змістом ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки положення ст. 81 ЦПК закріплюють правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (статті 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (стаття 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач у разі наявності труднощів щодо витребування доказів у справі, відповідно до ст. 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, але під час розгляду даної справи цього зроблено не було. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на наведене вище, всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, наданих суду позивачем, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, дають об`єктивні підстави вважати, що позовні вимоги АТ «Сенс Банк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним кредитом задоволенню не підлягають. Розподіл судових витрат Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed