Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-14 00:00:00

У червні 2025 року до суду в порядку ч. 3 ст. 293 ЦПК України надійшла спільна заява [PERSON] та [PERSON] про розірвання шлюбу між подружжям, що має дітей, у якій заявники просять розірвати шлюб, укладений між ними 30.06.2017 Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис в Книзі реєстрації шлюбів №1728. Заява мотивована тим, що 30.06.2017 між заявниками укладено шлюб, від якого народилась дитина - дочка, [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] від 11.06.2019. Заявники зазначають, що шлюбні відносини між ними фактично припинено з лютого 2022 року, сторони не проживають разом, не ведуть спільного побуту та господарства і вказують, що шлюбні відносини між ними не можуть бути поновлені. Між подружжям досягнуто згоди стосовно визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу, участі у вихованні дитини того з батьків, який проживатиме окремо та розміру аліментів на дитину, шляхом укладення договору від 06.06.2025. Ухвалою суду від 26.06.2025 відкрито провадження у справі за спільною заявою подружжя про розірвання шлюбу між подружжям, що має дітей, та призначено справу до судового розгляду. Представники заявників подали до суду заяви, відповідно до яких просять спільну заяву про розірвання шлюбу задовольнити, а розгляд справи проводити за їх відсутності. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява та які мають юридичне значення для вирішення справи по суті, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 3 ст. 293 ЦПК України, у порядку окремого провадження розглядаються також справи про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей. За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно роз`яснень, які містяться в п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст.109 СК), провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Судом встановлено, що 30.06.2017 між заявниками зареєстровано шлюб Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис в Книзі реєстрації шлюбів №1728. Від шлюбу заявники мають малолітню дитину - дочку, [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] від 11.06.2019. Між заявниками досягнуто згоди стосовно участі у вихованні та утриманні спільної дитини, про що свідчить договір від 06.06.2025, який нотаріально посвідчено у місті Варшава (Республіка Польща), скріплено гербовою печаткою і підписом нотаріуса республіки Польща, а відтак, вказаний договір приймається судом в якості офіційного документа без додаткового засвідчення у відповідності до ст. 15 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах. Відповідно до умов договору, дитина залишається проживати з матір`ю, при цьому, батько зобов`язується сплачувати на утримання дитини аліменти, а також брати участь у вихованні дитини та додаткових витратах, що викликані особливими обставинами. Заявники з 2022 року не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбні стосунки, проживають окремо. Фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать, що розлад в сім`ї має не тимчасовий характер, подальше спільне проживання в шлюбі стало неможливим, а збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Отже, шлюб підлягає розірванню.

Outcome: approved