Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-07 00:00:00

Стислий виклад позиції позивачів, третьої особи із самостійними вимогами та заперечень відповідача. У грудні 2021 року позивачі звернулися із позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , державний реєстратор Виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Синельниковського району Дніпропетровської області Сучкова Тетяна Федорівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Виноградова Владислава Юріївна про витребування з незаконного володіння нерухомого майна, визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію. Згодом 02 лютого 2024 року представником позивача було подано заяву про зміну предмету позову, в якому просили суд: ?Витребувати з незаконного володіння [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] РНОКПП [NUMBER] квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2253119312101 ?Витребувати з незаконного володіння [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2253119312101 ?Витребувати з незаконного володіння [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] РНОКПП [NUMBER] квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2253119312101 В обґрунтування поданого позову представник позивачів зазначила, що 26 лютого 1999 року виконкомом Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням від 26 лютого 1999 року № 1/1028-99 видано свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено право спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (чоловік [PERSON] в період з 28.12.1983 року по 04.02.2010 рік перебували у шлюбних відносинах), [PERSON] (син [PERSON] та [PERSON] ) на кв. [ADDRESS] загальною площею 42,8 кв.м. що знаходиться за адресою [ADDRESS] , зареєстровану в МБТІ та внесену в реєстраційну книгу за № 301п-95-189. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08 жовтня 2008 року серія [NUMBER] , актовий запис № 1469, виданим відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області. Водночас [PERSON] 16 квітня 2005 року склала заповіт, що посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2-716, яким [PERSON] на випадок своєї смерті, заповіла все своє майно своїй доньці [PERSON] . У встановлений законом строк [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , у тому числі прийняла у складі спадщини частку [PERSON] у праві спільної сумісної власності на оспорювану квартиру. Водночас матеріали спадкової справи № 167-08, заведеної 16 лютого 2008 року державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори у зв`язку з відкриттям спадщини після смерті [PERSON] не містять відомостей про видачу свідоцтва про право на спадщину. Натомість матеріали спадкової справи містять постанову від 28 травня 2010 року № 2398/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальних дій, якою відмовлено у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину. Таку відмову було оскаржено до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська справа № 2-12486/2010. 24 жовтня 2010 року рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська у задоволенні заяви [PERSON] відмовлено, в тому числі й у визначенні часток у праві спільної сумісної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна. Отже частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на оспорювану квартиру при відкритті спадщини після її смерті визначена не була. Позаяк у даному випадку закон не встановлює розміру часток співвласників у праві спільної сумісної власності на оспорювану квартиру, то наразі між [PERSON] і позивачами досягнуто спільної домовленості в частині розміру часток, які вирішено вважати рівними, тобто частка кожного зі співвласників такої квартири у праві спільної власності на неї дорівнює . Досягнення такої домовленості призводить до фактичної зміни статусу спільної власності на таку квартиру зі спільної сумісної на спільну часткову. 26 липня 2021 року з Інформаційної довідки від 26 липня 2021 року № 267420912 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек позивачам стало відомо, що: -17 грудня 2020 року державним реєстратором Виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучковою Т.Ф. на підставі договору купівлі продажу від 14 липня 1999 року №127, виданого Товарною біржою «ФЕМІДА» , зареєстровано право приватної власності [PERSON] на належну позивачам на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] , Рішення про Державну реєстрацію (з відкриття розділу) від 18 грудня 2020 року № 55795996, запис № 39791945, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2253119312101. -Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Виноградовою В.Ю. : ?25 лютого 2021 року на підставі договору іпотеки від 25 лютого 2021 року № 100 зареєстровано іпотеку на кв. [ADDRESS] , якою забезпечено виконання [PERSON] до 26 лютого 2021 року зобов`язання в розмірі 300\~000 грн. перед [PERSON] за договором позики від 25 лютого 2020 року , рішення про державну реєстрацію від 25 лютого 2021 року № 56817621, запис № 40737245 ?01 березня 2021 року на підставі договору іпотеки від 25 лютого 2021 року № 100 , заяви [PERSON] від 27 лютого 2021 року право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] припинено, зареєстровано право приватної власності [PERSON] , на таку квартиру, рішення про державну реєстрацію від 01 березня 2021 року № 56870767, запис № 40785835 ?20 березня 2021 року на підставі договору купівлі продажу від 20 березня 2021 року №160, право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинено, зареєстровано право приватної власності [PERSON] , на таку квартиру, рішення про державну реєстрацію від 20 березня 2021 року № 57195570, запис № 41085068. В договорі купівлі продажу квартири від 14 липня 1999 року що став підставою для реєстрації 17 грудня 2020 року права власності на спірну квартиру укладеного між позивачами та [PERSON] , на виконання біржової угоди, зареєстрованої на Товарній біржі «ФЕМІДА» 14 липня 1999 року за № 127, зазначено що на момент укладення такої біржової угоди позивачі та [PERSON] були членами Товарної біржі «ФЕМІДА». Разом з тим позивачі ніколи не були членами Товарної біржі «ФЕМІДА» та не укладали на ній жодних біржових угод, зокрема від 14 липня 1999 року Також зазначили, що оплату за комунальні послуги у спірній квартирі до лютого 2008 року сплачувала померла [PERSON] , а з лютого 2008 року по квітень 2021 року [PERSON] . Разом з тим на момент укладення зазначеного договору купівлі продажу квартири від 14 липня 1999 року [PERSON] виповнилося лише 15 років, і в той день він не міг укладати такий договір у м. Дніпрі та Товарній біржі «ФЕМІДА», оскільки отримував табель успішності за результатами закінчення навчання у 9 класі гімназії Паскаль у м. Берліні, Німеччина, а його батьки не надавали згоди на укладання такого договору. [PERSON] також не могла укладати договір купівлі продажу квартири від 14 липня 1999 року у м. Дніпрі та Товарній біржі «ФЕМІДА», оскільки на той момент так само перебувала поза межами України, що підтверджується відповідними відмітками у її паспорті громадянина України для виїзду за кордон № [NUMBER] від 03 жовтня 1997 року. Таким чином спірна квартира вибула з володіння власників поза їх волею, тому позивачі пославшись на вимоги ст.ст. 388 , 387 ЦК України просили суд витребувати спірну квартиру з чужого незаконного володіння (т. 1 а.с. 1-11, т. 3, а.с.12-16). 14\~лютого 2024\~року \~третьою особою\~ [PERSON] \~було подано\~позов \~з самостійними\~вимогами до [PERSON] , в якому просила суд : - Витребувати з незаконного володіння [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2253119312101. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 26 лютого 1999 року виконкомом Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням від 26 лютого 1999 року № 1/1028-99 видано свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено право спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на кв. [ADDRESS] , зареєстровану в МБТІ та внесену в реєстраційну книгу за № 301п-95-189. 16 квітня 2005 року [PERSON] склала заповіт, що посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2-716, яким на випадок своєї смерті, заповіла все своє майно [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. [INFO] у встановлений шестимісячний строк з часу відкриття спадщини після смерті [PERSON] - [PERSON] , подала до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. 16 лютого 2008 року на підставі такої заяви та у зв`язку з відкриттям спадщини після смерті [PERSON] державним нотаріусом було заведено спадкову справу № 167-08. Отже вона у встановлений законом строк прийняла спадщину після смерті [PERSON] у тому числі прийняла у складі такої спадщини частку [PERSON] у праві спільної сумісної власності на оспорювану квартиру, разом з тим свідоцтва не отримала. Таким чином вона набула право на частку [PERSON] у праві спільної сумісної власності на оспорювану квартиру в порядку спадкування за заповітом без визначення розміру такої частки, і після такого набуття така квартира перебуває у її та позивачів спільній сумісній власності без визначення розміру часток. Наразі між ними досягнуто спільної домовленості в частині розміру часток, які вирішено вважати рівними, тобто частка кожного зі співвласників такої квартири у праві спільної власності дорівнює . Оскільки наразі квартира перебуває у незаконному володіння відповідача, що позбавляє її можливості реалізувати своє право на володіння і користування такою квартирою просила суд витребувати частку спірної квартири на її користь. Підстави вибуття\~квартири з\~власності співвласників\~зазначила аналогічні\~як і\~позивачі [PERSON] \~ (т. 3 а.с. 29-39) Представником відповідача подано відзив на позовну заяву в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши що позивачами обрано не вірний спосіб захисту, окрім того зазначив що оскільки [PERSON] право власності в порядку спадкування не оформлено, а тому й не має права заявляти позовні вимоги про віндикацію. Також зазначив що відповідач є добросовісним набувачем, а витребування майна на користь позивачів призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (т. 1 а.с. 102-114). Представником позивачів\~ надано\~ відповідь\~на відзив в якому остання зазначила, що підставою позову є протиправність дій [PERSON] щодо заволодіння спірної квартири, шляхом укладення нібито з позивачами 14 липня 1999 року на Товарній біржі «ФЕМІДА» договору купівлі - продажу спірної квартири, на якому проставлені підписи позивачів, які на час укладення договору [PERSON] та [PERSON] перебували за межами України, оскільки на момент нібито укладення на Товарній біржі «ФЕМІДА» договору купівлі - продажу квартири від 14 липня 1999 року законодавство не пов`язувало набуття права власності на нерухоме майно з державною реєстрацією такого права, то незаконне вибуття спірної квартири з титульного володіння позивачів відбулося саме 14 липня 1999 року. Окрім того зазначила що позивачі фактично користувалися квартирою, а саме до [INFO] [PERSON] , а до 20 березня 2021 року [PERSON] , при цьому ні [PERSON] протягом 21 року після укладення договору купівлі продажу квартири від 14 липня 1999 року на Товарній біржі «ФЕМІДА» до моменту державної реєстрації свого права власності на таку квартиру та 74 днів після такої державної реєстрації до моменту звернення стягнення на таку квартиру як предмет іпотеки на користь [PERSON] ні [PERSON] протягом всіх 19 днів перебування оспорюваної квартири у його власності, ніколи не проживали у цій квартирі та не користувалися нею, тобто маючи лише титульне володіння такою квартирою, ніколи фактично нею не володіли. Також вказала що рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру державним реєстратором Виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучкова Т.Ф. приймалося лише через 10 днів після ухвалення Колегією Міністерства юстиції України з розгляду скарг висновку про доцільність анулювання такому державному реєстратору доступу до державних реєстрів та менш ніж за місяць до анулювання такого доступу наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2021 року № 94/5, що може свідчити про цілеспрямований вибір Махіньком А.Г. даного реєстратора (т. 1 а.с. 124-132) Представником відповідача надано заперечення на відповідь на відзив в якому підтримав раніше поданні заперечення (т. 1 а.с. 138-141) Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 02 грудня 2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (т.1 а.с.74-75). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Мелітопольської територіальної громади щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (т.1 а.с.76). 10 жовтня 2022 року Департаментом реєстраційних послуг Мелітопольської міської ради надано відповідь стосовно реєстрації місця проживання відповідача в якому повідомлено, що остання знялася з реєстрації в місті Мелітополі для реєстрації місця проживання в місті Дніпро (т. 1 а.с. 83). 11 лютого 2022 року суддя звернувся до відділу обліку та моніторингу інформації ГУДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (т. 1 а.с. 85). Ухвалою судді від 11 лютого 2022 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , державний реєстратор Виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучкова Тетяна Федорівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Виноградова Владислава Юріївна про витребування з незаконного володіння нерухомого майна (т. 1 а.с. 86-87). 30 січня 2023 року представником позивача подано клопотання про витребування доказів (т. 1 а.с. 225-228). Ухвалою суду від 30 січня 2023 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено (т. 1 а.с .231-234). 08 травня 2023 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивачів про витребування спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (т. 2 а.с. 99-100) 12 липня 2023 року на адресу суду надійшла належним чином завірена копія спадкової справи № 167/2008 заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (т. 2 а.с. 127-133). Ухвалою суду від 23 липня 2023 року було закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті (т. 2 а.с. 139-140). 06 грудня 2023 року представником позивача подано клопотання про повернення на стадію підготовчого судового засідання, оскільки при дослідженні доказів було з`ясовано, що [PERSON] залишила заповіт яким все своє майно заповіла своїй доньці [PERSON] , права якої можуть бути порушення у зв`язку з незалученням її до справи (т. 2 а.с. 217-220). 06 грудня 2023 року представником [PERSON] подано клопотання про залучення її до участі у якості третьої особи, яка має намір заявити самостійні вимоги на предмет спору (т. 2 а.с. 229-231). Ухвалою суду від 29 січня 2024 року задоволено клопотання представника позивача про повернення до стадії підготовчого провадження (т. 3 а.с. 7-8). 02 лютого 2024 року представником позивача подано заяву про зміну предмету позову (т. 3 а.с. 12-16). 14 лютого 2024 року представником [PERSON] подано позов третьої особи з самостійними вимогами (т. 3 а.с. 29-39). Ухвалою суду від 28 березня 2024 року прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову (т. 3 а.с. 64-65) 05 листопада 2024 року ухвалою суду прийнято до розгляду позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] (т. 3 а.с. 105-108). Ухвалою суду від 11 лютого 2025 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті (т. 3 а.с. 137-138). В судовому засіданні представник позивачів заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, зазначивши що квартира вибула з їх володіння поза їх волею, а тому витребування майна є належним способом захисту, окрім того зазначила що частки всіх співвласників є рівними та саме тому просили витребувати по частки. Представник третьої особи [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги зазначивши що [PERSON] в установленні законом строки звернулася з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері, проте свідоцтво не отримала оскільки проживає за кордон, проте попри неотримання свідоцтва про право на спадщину вона є власником частки яка належала за життя [PERSON] . Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, зауваживши що [PERSON] є добросовісним набувачем та при укладенні договору купівлі продажу не могла знати що спірна квартира вибула з власності позивачів, окрім того зазначив, що [PERSON] не є належним позивачем, оскільки остання взагалі не є власником квартири. Сільський голова Виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Синельниковського району Дніпропетровської області надавав заяву про розгляд справи за їх відсутності (т. 1 а.с. 121-122, т. 2 а.с. 126) Фактичні обставини встановленні судом. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26 лютого 1999 року [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с. 42-43). [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (т. 1 а.с. 34) та свідоцтвом про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , після укладення якого [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] серія [NUMBER] (т. 1 а.с. 35). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія № [NUMBER] (т. 1 а.с. 37), який є громадянином Німеччини (т. 1 а.с. 39-41). [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбних відносинах в період з 28 грудня 1983 року по 04 лютого 2010 рік, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] (т. 1 а.с. 35) та свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] (т. 1 а.с. 36). Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (т. 1 а.с. 37). [PERSON] [INFO] отримала дозвіл на безстрокове перебування в Німеччині (т. 1 а.с. 26-28) [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (т. 1 а.с. 46). 16 лютого 2008 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 44047743 після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] (т.2 а.с. 86) 16 лютого 2008 року в Першу дніпропетровську державну нотаріальну контору звернулася [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] (т. 2 а.с .128). 03 липня 2008 року з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] звернулася [PERSON] (т. 2 а.с 129). 16 квітня 20205 року [PERSON] залишила заповіт посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської нотаріальної державної контори Лада І.М., яким все своє майно заповідає [PERSON] (т. 2 а.с. 235). 24 грудня 2010 року рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська справа № 2-12486/2010 в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора про визначення часток у спільній сумісній власності та визнання права власності відмовлено (т. 2 а.с. 205-206). \~ \~ \~ \~ [PERSON] є громадянкою Німеччини (т. 2 а.с. 239-240). Згідно з Інформаційної довідки від 26 липня 2021 року № 267420912 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек: -17\~грудня 2020\~року державним реєстратором Виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучковою Т.Ф. на підставі договору купівлі продажу від 14 липня 1999 року №127, виданого Товарною біржою «ФЕМІДА», зареєстровано право приватної власності [PERSON] на належну позивачам на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] , Рішення про Державну реєстрацію (з відкриття розділу) від 18 грудня 2020 року № 55795996, запис № 39791945, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2253119312101. -Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Виноградовою В.Ю. : ?25 лютого 2021 року на підставі договору іпотеки від 25 лютого 2021 року № 100 зареєстровано іпотеку на кв. [ADDRESS] , якою забезпечено виконання [PERSON] до 26 лютого 2021 року зобов`язання в розмірі 300\~000 грн. перед [PERSON] за договором позики від 25 лютого 2020 року , рішення про державну реєстрацію від 25 лютого 2021 року № 56817621, запис № 40737245 ?01 березня 2021 року на підставі договору іпотеки від 25 лютого 2021 року № 100 , заяви [PERSON] від 27 лютого 2021 року право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] припинено, зареєстровано право приватної власності [PERSON] , на таку квартиру, рішення про державну реєстрацію від 01 березня 2021 року № 56870767, запис № 40785835 ?20 березня 2021 року на підставі договору купівлі продажу від 20 березня 2021 року №160, право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинено, зареєстровано право приватної власності [PERSON] , на таку квартиру, рішення про державну реєстрацію від 20 березня 2021 року № 57195570, запис № 41085068 (т 1 а.с. 47-48 ). 14 липня 1999 року на Товарній біржі «ФЕМІДА» між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого уклали договір купівлі продажу кв. [ADDRESS] (т. 1 а.с. 49-50). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 17 грудня 2020 року державним реєстратором Виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучковою Т.Ф. на підставі договору купівлі продажу серія та номер 127, від 14 липня 1999 року видавник Товарна біржа «ФЕМІДА» зареєстровано право власності на кв. [ADDRESS] за [PERSON] (т. 1 а.с. 51) 25 лютого 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки кв. [ADDRESS] (т. 1 а.с. 56-59). 01 березня 2021 року [PERSON] нотаріально посвідченою заявою повідомив, що договір іпотеки, посвідчений 25 лютого 2021 року приватним нотаріусом Виноградовою В.Ю. припинив свою дію у зв`язку з невиконанням [PERSON] зобов`язань перед ним за договором позики від 25 лютого 2020 року, у зв`язку з чим просив зняти заборону на відчуження нерухомого майна кв. [ADDRESS] (т. 1 а.с. 60-61). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 01 березня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, Дніпропетровської області Виноградовою В.Ю. на підставі договору іпотеки, серія та номер : 100, виданий 25 лютого 2021 року видавник ПН ДМНО Виноградова В.Ю. зареєстровано право власності на кв. [ADDRESS] за [PERSON] (т. 1 а.с. 55). 20 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі продажу кв. [ADDRESS] (т. 1 а.с. 52-54). 13 жовтня 2022 року представником позивача долучено до матеріалів цивільної справи висновок експерта № СЕ-19/104-22/26211-ПЧ від 02 вересня 2022 року за результатами судової почеркознавчої експертизи проведеної в кримінальному провадженні № 12021041650000620 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України відповідно до якої підпис від імені [PERSON] та рукописний запис « [PERSON] » у графі «Продавці» договору купівлі продажу квартири Товарна біржа «Феміда» від 14 липня 1999 року виконанні не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] та рукописний текст « [PERSON] » у графі «Продавці» договору купівлі - продажу квартири Товарна біржа «Феміда» від 14 липня 1999 року виконанні не [PERSON] , а іншою особою (т. 1 а.с. 163-181). Відповідно до відповіді наданої на запит адвоката начальником виробничого відділу КП «ДМБТІ» ДМР повідомлено, що інвентаризаційна справа на квартиру [ADDRESS] вилучена 21 червня 2022 року СВ ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області на підставі ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 червня 2022 року по справі № 201/3564/22, яка до теперішнього часу не повернута, відповідь дана 12 лютого 2023 року (т. 2 а.с. 38). 19 серпня 2021 року на запит адвоката відповідача начальником виробничого відділу КП «ДМБТІ» ДМР надано інформацію стосовно кв. [ADDRESS] , що станом на 01 січня 2013 рік право спільної сумісної власності на зазначену квартиру зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (т. 2 а.с.59). В жовтні 2021 року начальником виробничого відділу КП «ДМБТІ» ДМР на запит слідчого СВ ВП № 58 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області надано відповідь, що відповідь на запит ТОВ «ФЕМІДА» стосовно кв. [ADDRESS] , від 09 грудня 2020 року № 15/11925 за номером вхідної кореспонденції 18912 від 11 грудня 2020 року не готували (т. 2 а.с. 60) Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України\~суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України). Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Цивільним кодексом України передбачено як один зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому, власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. До того ж, відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016р. у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.12.2018р. у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). Як роз`яснено в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14.11.2018р. у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17.12.2014р. у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 наведено правовий висновок, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), зазначено, що: «власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).\~Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. У цій справі суд першої інстанції не встановлював обставин, які могли би свідчити про недобросовісність відповідача, а натомість його добросовісність не поставив під сумнів. … на час укладення договору купівлі-продажу від 25 липня 2018 року було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Задовольняючи позов про витребування спірного нерухомого майна з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, господарські суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, поклавши на відповідача додатковий обов`язок, крім відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, перевіряти та аналізувати також обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема, обставини вибуття майна з володіння позивача.\~Велика Палата Верховного Суду не погоджується з такими висновками судів та звертає увагу, що за встановленими у цій справі обставинами спірне нерухоме майно було предметом продажу на прилюдних торгах. При оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна слід враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар». У пункті\~47\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що «якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 38), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17\~(пункти 7.15, 7.16), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.46), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54))». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) зроблено висновок, що: «можливість витребування майна власником, який не виявляв волі на вибуття цього майна з його володіння, передбачена законом як у випадку, коли кінцевий набувач є недобросовісним, так і у випадку, коли такий набувач є добросовісним. Однак для того, щоб захід втручання у право мирного володіння майном узгоджувався з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мало встановити лише те, що набуття майна не відповідало певним вимогам закону. У кожному такому випадку слід також встановити, чи є легітимна мета відповідного втручання, яка випливає, зокрема, зі змісту абзацу другого вказаної статті, а також, чи є втручання у право мирного володіння майном за обставин конкретної справи пропорційним відповідній меті. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку витребування квартири з володіння кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Такий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до особи в якого він придбав квартиру, зокрема, про стягнення сплаченої її вартості». Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) зроблений висновок, що: «у разі коли нерухоме майно вибуває з володіння особи, якій воно належить, на підставі неукладеного правочину, така особа залишається дійсним власником цього майна, оскільки вона не бажала втрачати правовий зв`язок з належним їй майном. Позбавлення особи в такому випадку права повернути своє майно, яке вибуло з її володіння без наявних на те правових підстав (неукладений правочин не створює жодних правових наслідків), безумовно призводить до втручання у право такої особи на мирне володіння своїм майном і є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Водночас скаржниця як добросовісний набувач не звільняється від негативних наслідків, які можуть виникнути при виборі недобросовісного контрагента. Окрім інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, добросовісний набувач оцінює й інші обставини, які можуть свідчити про сумнівний характер вчинюваного правочину, такі як занижена ціна договору (про що зазначала позивачка), факт неодноразового протягом короткого проміжку часу перепродажу майна, поведінка продавця тощо. Тому за обставин вибуття майна із власності законного володільця поза його волею, зокрема за неукладеним правочином за відсутності його волевиявлення, витребування цього майна у добросовісного набувача на користь законного володільця є належним і виправданим способом захисту права останнього. Власник, майно якого вибуло з його законного володіння за\~неукладеним\~договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову [про витребування майна з чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)], без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами). Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, зокрема за\~неукладеним\~правочином». У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази у справі, надані сторонами, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша та друга статті 89 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що спірна квартира вибула з власності позивачів поза їх волею, а саме позивачі не мали наміру відчужувати своє майно, не укладали 14 липня 1999 року договір купівлі - продажу спірної квартири з товарною біржею «ФЕМІДА». В договорі купівлі продажу квартири від 14 липня 1999 року що став підставою для реєстрації 17 грудня 2020 року права власності на спірну квартиру укладеного між позивачами та [PERSON] , на виконання біржової угоди, зареєстрованої на Товарній біржі «ФЕМІДА» 14 липня 1999 року за № 127, зазначено що на момент укладення такої біржової угоди позивачі та [PERSON] були членами Товарної біржі «ФЕМІДА». Разом з тим позивачі ніколи не були членами Товарної біржі «ФЕМІДА» та не укладали на ній жодних біржових угод, зокрема від 14 липня 1999 року. Разом з тим на момент укладення зазначеного договору купівлі продажу квартири від 14 липня 1999 року [PERSON] виповнилося лише 15 років, і в той день він не міг укладати такий договір у м. Дніпрі та Товарній біржі «ФЕМІДА», оскільки отримував табель успішності за результатами закінчення навчання у 9 класі гімназії Паскаль у м. Берліні, Німеччина, а його батьки не надавали згоди на укладання такого договору. [PERSON] також не могла укладати договір купівлі продажу квартири від 14 липня 1999 року у м. Дніпрі та Товарній біржі «ФЕМІДА», оскільки на той момент так само перебувала поза межами України, що підтверджується відповідними відмітками у її паспорті громадянина України для виїзду за кордон № [NUMBER] від 03 жовтня 1997 року. Окрім того відповідно до висновку експерта № СЕ-19/104-22/26211-ПЧ від 02 вересня 2022 року за результатами судової почеркознавчої експертизи проведеної в кримінальному провадженні № 12021041650000620 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України підпис від імені [PERSON] та рукописний запис « [PERSON] » у графі «Продавці» договору купівлі продажу квартири Товарна біржа «ФЕМІДА» від 14 липня 1999 року виконанні не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] та рукописний текст « [PERSON] » у графі «Продавці» договору купівлі - продажу квартири Товарна біржа «ФЕМІДА» від 14 липня 1999 року виконанні не [PERSON] , а іншою особою, тому спірна квартира вибула із власності позивачів незаконно поза їх волею. Встановивши, що спірне майно вибуло з володіння власників не з їх волі та вирішуючи питання про витребування майна, суд виходить з того, що відсутні обставини, які б вказували на те, що [PERSON] знала або могла знати про недобросовісну поведінку попередніх власників, а тому є добросовісним набувачем.\~Разом з тим, надаючи оцінку критеріям правомірності втручання у право [PERSON] на мирне володіння майном за статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~та\~за обставин цієї справи, враховуючи\~право [PERSON] заявити до продавця вимогу про стягнення сплаченої вартості квартири,\~суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивачів про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння. Стосовно доводів відповідача про те що [PERSON] не є власником частки квартири , а тому не має права на звернення до суду з віндикаційним позовом суд зазначає наступне Відповідно до частини\~першої\~статті\~1226 ЦК України\~частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Отже,\~спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України. [PERSON] у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , а отже в установлений законом порядок прийняла спадщину за заповітом, право володіння та користування спадковим майном, а саме часткою спірної квартири. \~ \~ \~ \~Водночас згідно частини 11 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» , ч. 3 ст. 1296 ст. 1268 ЦК України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. \~ \~ \~ \~При цьому відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця у праві спільної сумісної власності. \~ \~ \~ \~Отже правова позиція Верховного Суду України допускає спадкування частки спадкодавця у спільній сумісній власності без визначення розміру такої частки, і наступне входження відповідного спадкоємця у сумісне володіння спільним майном разом з іншими співвласниками без визначення розміру їх часток, тобто зі збереженням спільної сумісної власності всіх співвласників на таке майно. \~ \~ \~ \~Відповідно ч.\~2\~ст.\~370\~ЦК України\~у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи надані у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, враховуючи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача. Судові витрати розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі викладеного,

Outcome: approved