Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

14.07.2025 [PERSON] , 1949 року народження, звернулася до Київського районного суду м. Одеси із заявою про видачу обмежувального припису стосовно свого сина [PERSON] , 1976 року народження, громадянина України,\~який мешкає разом з нею за адресою: [ADDRESS] , та має місце реєстрації за цією ж адресою, строком на 6 місяців,\~яким визначити такі тимчасові обмеження його прав, а саме: - заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання та перебування з [PERSON] ; - заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори зі своєю матір`ю [PERSON] , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Ухвалою суду від 14.07.2025 у справі відкрито провадження. Відповідно до ст.\~350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. Заява про видачу обмежувального припису надійшла до суду 14.07.2025. Ураховуючи обмежені строки розгляду заяв цієї категорії, учасники справи викликані до суду за допомогою повідомлення, вчиненого засобами мобільного телефонного зв`язку (номери мобільних телефонів учасників справи вказані в заяві та є актуальними) у судове засідання 17.07.2025 на 15 год. У судове засідання, 17.07.2025, з`явилася заявниця [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] [PERSON] підтримала вимоги для обмежувального припису. Ураховуючи темпоральні обмеження розгляду справ цієї категорії, заяву можливо розглянути за наявними матеріалами. Отже суд, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази на їх підтвердження, доходить такого висновку. Судом установлено, що [PERSON] проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де зареєстрований. По суті своїх вимог заявниця вказує, що під час спільного проживання з сином, останній постійно вживає алкогольні напої, ображає та принижує її нецензурною лайкою, завдає фізичного болю штовханням, руйнує в квартирі меблі та інше майно. Тобто систематично вчиняє домашнє насильство психологічного та фізичного характеру. У судовому засіданні заявниця [PERSON] підтримала свої вимоги, підтвердила наявність систематичного психологічного та фізичного тиску зі сторони сина, що стає нестерпним, тому просить обмежити на певний строк їхнє спілкування та проживання за однією адресою. Із матеріалів, долучених до заяви, випливає, що [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, що підтверджується постановами Київського районного суду м.\~Одеси від 17.12.2024 у справі №\~947/38129/24, від 19.12.2024 у справі №\~947/38123/24 за ч.\~1 ст.\~173-2 КУпАП. Із постанов випливає, що [PERSON] , будучи неодноразово притягнутим до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства психологічного та фізичного характеру по відношенню до своєї матері, належних висновків не зробив та систематично продовжує вчиняти за місцем їх спільного проживання психологічне та фізичне насильство, що виражається у нецензурних висловлюваннях, словесних образах на адресу матері, приниженні та погрозах фізичною розправою, застосуванням фізичного насильства. Заявниця зазначає, що наразі [PERSON] продовжує чинити на неї психологічний та фізичний тиск, принижує та ображає її, створює нестерпні умови проживання, тому з метою захисту від повторного вчинення домашнього насильства вона вимушена звернутися з цією заявою до суду та просити видати обмежувальний припис відносно кривдника. Основним нормативно-правовим актом, який регулює вказані відносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»\~(далі також Закон). Відповідно до п.\~3 ч.\~1 ст.\~3 Закону домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Згідно з п.\~14 вказаної статті Закону, психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Згідно з п.\~17 вказаної статті Закону, фізичне насильство форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 3 Закону дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється на родичів та інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання. Положеннями ст. 21 Закону передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 та п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону, до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника, із заявою про видачу якого може звернутися постраждала особа. Положеннями ст. 26 Закону передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборони перебування в місці спільного проживання; обмеження спілкування з постраждалою; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб та ін. Відповідно до ч.\~3, 4 ст.\~26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону). Відповідно до ч.\~2 ст.\~350-6 ЦПК України у разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців. Згідно зі ст.\~350-7 ЦПК України за заявою осіб, визначених ст. 350-2 цього Кодексу, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду згідно з ч.\~2 ст.\~350-6 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду від 09.03.2024 у справі №\~711/3693/22 визначено, що обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками. У постанові Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №\~127/9600/22 суд зазначив, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. У постанові Верховного Суду від 01.06.2022 у справі №\~161/16344/20 також зазначено про те, що систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними. Ураховуючи наведене, оскільки наявні обґрунтовані ризики вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо заявниці, котра потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», відтак є підстави для видачі обмежувального припису стосовно [PERSON] на строк 2 місяці, який є достатнім, на переконання суду, враховуючи означені ризики. У іншій постанові Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 766/13927/20 суд виснував, що тимчасове обмеження права власності або користування кривдника житловим приміщенням з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. Під час вирішення питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи-кривдника, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою останнього. Відповідно до ч.\~3 ст.\~26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи мало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право власності. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису в порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. Під час вирішення питання щодо застосування такого заходу суд, на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства, має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи-кривдника, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою останнього. У справі, що розглядається, суд дійшов висновку, що існує обґрунтований ризик продовження чи повторного вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] , настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними. Зазначене підтверджується фактичними обставинами справи та доказами, зокрема постановами суду у адміністративних справах про вчинення адміністративних правопорушень з яких убачається систематичне вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо членів своєї сім`ї та відсутність виправлення своєї поведінки, тому пріоритет має бути надано безпеці постраждалих осіб, а не праву кривдника на проживання за визначеною адресою, поведінка якого кожного разу переходить у більш жорстку форму та може закінчитися летальними наслідками. У силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. Ураховуючи викладене, на підставі приписів Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»,

Outcome: partial