Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що житловий будинок [ADDRESS] , належав на праві спільної приватної власності [PERSON] , [PERSON] та їхнім родичам. Внаслідок паводку 1957 року житловий будинок був зруйнований. Рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 28.03.1958 року № 134 «Про дозвіл будівництва нових житлових будинків та прибудов до будинків на присадибних ділянках громадянам міста Мукачева» [PERSON] дозволено будівництво нового житлового будинку на [ADDRESS] у зв`язку з тим, що під час повені її будинок був зруйнований. 21.04.1958 року на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 28.03.1958 року № 134, [PERSON] був наданий дозвіл № 48/58 на проведення будівельних робіт по будівництву індивідуального житлового будинку на земельній ділянці [ADDRESS] . На підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 28.03.1958 року № 134 та дозволу № 48/58 на проведення будівельних робіт від 21.04.1958 року [PERSON] було збудовано житловий будинок, позначений на генеральному плані під літерою «А». Рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 17.03.1967 року № 63 було затверджено Акт прийомки в експлуатацію індивідуального житлового будинку, збудованого [PERSON] . Водночас [PERSON] на земельній ділянці на [ADDRESS] замість зруйнованого паводком житлового будинку в 1958 році був збудований новий житловий будинок позначений під літерою «Б». Рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 26.03.1971 року № 64 «Про визнання права особистої власності на домоволодіння» вирішено оформити право особистої власності на домоволодіння на [ADDRESS] за [PERSON] (51/100 частин) та [PERSON] (49/100 частин). 12.04.1971 року на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 26.03.1971 року № 64 [PERSON] було видано свідоцтво про право особистої власності на 51/100 частки домоволодіння [ADDRESS] . [PERSON] було видано свідоцтво про право особистої власності на 49/100 частки на домоволодіння на [ADDRESS] . У володінні та користуванні [PERSON] та її сім`ї перебував збудований нею житловий будинок, який позначений на плані під літерою «А». У володінні та користуванні [PERSON] та її сім`ї перебував житловий будинок, позначений під літерою «Б». Згідно з довідкою Комунального підприємства «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 13.03.2025 року № 139 станом на листопад 1998 року домоволодіння [ADDRESS] складалося з двох житлових будинків позначених під літерами «А» та «Б». Житловий будинок позначений під літерою «А» збудований [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 28.03.1958 року № 134 «Про дозвіл будівництва нових житлових будинків та прибудов до будинків на присадибних ділянках громадянам міста Мукачева» та дозволу № 48/58 на проведення будівельних робіт по будівництву індивідуального житлового будинку. Введений в експлуатацію 17.03.1967 року на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 63 від 17.03.1963 року. Частка житлового будинку під літерою «А» у праві власності на домоволодіння становила 51/100 (102/200). Житловий будинок позначений під літерою «Б» збудований [PERSON] та зареєстрований на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 28.03.1958 року № 134 «Про дозвіл будівництва нових житлових будинків та прибудов до будинків на присадибних ділянках громадянам міста Мукачева», рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 63 від 17.03.1963 року. Частка житлового будинку під літерою «Б» у праві власності на домоволодіння становила 49/100 (98/200). Домоволодіння [ADDRESS] складалося з двох житлових будинків під літерою «А» та під літерою «Б». Житловий будинок під літерою «А» був збудований [PERSON] та складав 51/100 частки у праві власності. Житловий будинок під літерою «Б» був збудований [PERSON] та складав 49/100 частки у праві власності. [INFO] [PERSON] померла. Спадщину після її смерті прийняли її діти: [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. 16.04.1985 року [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом по 49/200 частки за кожним. 26.04.1985 року за [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано по 49/200 часки домоволодіння за кожним. З 1986 року [PERSON] проживав разом з своєю сім`єю за адресою [ADDRESS] . [PERSON] проживав у житловому будинку позначеним під літерою «Б» за адресою [ADDRESS] . Після прийняття спадщини [PERSON] здійснив прибудову житлової кімнати площею 20,0 кв.м. до будинку літери «Б» на [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 10.06.1987 року № 97 «Про затвердження актів прийомки в експлуатацію індивідуальних житлових будинків та надання дозволу управлінню головного архітектора міста на виготовлення виконавчих креслень на проведене громадянами будівництво» дозволено [PERSON] виготовити виконавчі креслення на здійснену ним прибудову до будинку літери «Б» на території домоволодіння на [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 15.07.1987 року № 110 було затверджено акт прийомки в експлуатацію здійсненої [PERSON] прибудови до будинку під літерою «Б» на території домоволодіння на [ADDRESS] . Внаслідок паводку в листопаді 1998 року домоволодіння [ADDRESS] було знову затоплено. В результаті паводку житловий будинок позначений під літерою «Б» був зруйнований. Згідно з довідкою Комунального підприємства «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 13.03.2025 року № 138 житловий будинок позначений на генеральному плані під літерою «Б» зруйнований в 1998 році внаслідок паводку. Після наводку 1998 року на території домоволодіння [ADDRESS] залишився тільки житловий будинок позначений під літерою «А». Відповідно право власності [PERSON] на 49/200 частки та [PERSON] на 49/200 частки домоволодіння припинилося у зв`язку зі знищенням майна. Відтак, право власності [PERSON] на 49/200 частки та [PERSON] на 49/200 частки домоволодіння припинилося у зв`язку зі знищенням майна внаслідок паводку з 1998 року. [PERSON] було надано кредит для ліквідації наслідків паводку та будівництво будинку, для чого 30.03.1999 року з [PERSON] було укладено кредитний договір № 1546405715 Б для ліквідації наслідків паводку 1998 року. Для будівництва нового будинку між [PERSON] та підрядною організацією Мукачівське МП «Корсар» 07.06.1999 року було укладено договір підряду на будівництво № 9. В 1999 році [PERSON] розпочато будівництво нового будинку, позначеного під літерою «О». Проте будівництво нового будинку по сьогоднішній день завершено так і не було, [PERSON] було збудовано тільки стіни будинку та дах будинку. Станом на сьогоднішній день за адресою на [ADDRESS] зареєстрований тільки житловий будинок позначений під літерою «А», який був збудований [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] прийняла його дружина [PERSON] , оскільки його діти відмовились від прийняття спадщини після смерті батька на її користь. [PERSON] померла [INFO] . Спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] прийняла [PERSON] , яка [INFO] померла. Після смерті [PERSON] в порядку спадкування право власності на належні 51/100 частки житлового будинку прийняли донька померлої - [PERSON] , син - [PERSON] та мати померлої - [PERSON] , кожен по 34/200 частки. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина на 34/200 частки житлового будинку, яку прийняла його рідна сестра [PERSON] . Таким чином [PERSON] в порядку спадкування фактично набула права власності на 2/3 частки домоволодіння, а [PERSON] в порядку спадкування фактично набула право власності на 1/3 частки домоволодіння [ADDRESS] . За таких обставин позивачі просять суд визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку домоволодіння [ADDRESS] , та визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частки домоволодіння [ADDRESS] . 02.05.2025 року ухвалою суду вищезазначений позов залишено без руху у зв`язку з його невідповідністю вимогам ст.ст. 175-177 ЦПК України. 13.05.2025 року позивачем на виконання ухвали про залишення позову без руху було усунуто недоліки позову. Ухвалою суду від 19.05.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. Цією ж ухвалою постановлено здійснити виклик відповідача через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Підготовче засідання по справі призначено на 03.06.2025 року. Ухвалою суду від 03.06.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 23.06.2025 року та відкладено на 04.07.2025 року. Позивачі в судове засідання не з`явилися, від них до суду надійшла заява в якій просять провести розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують, просять суд їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] у судове засідання з розгляду цієї справи не з`явився, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. У зв`язку із неявкою відповідача, який був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, без поважних причин в судове засідання, оскільки про поважність причин неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно з рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 28.03.1958 року № 134 «Про дозвіл будівництва нових житлових будинків та прибудов до будинків на присадибних ділянках громадянам міста Мукачева» [PERSON] дозволено будівництво нового житлового будинку на [ADDRESS] у зв`язку з тим, що під час повені її будинок був зруйнований. 21.04.1958 року на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 28.03.1958 року № 134, [PERSON] був наданий дозвіл № 48/58 на проведення будівельних робіт по будівництву індивідуального житлового будинку на земельній ділянці [ADDRESS] . Таким чином встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 28.03.1958 року № 134 та дозволу № 48/58 на проведення будівельних робіт від 21.04.1958 року [PERSON] було збудовано житловий будинок, позначений на генеральному плані під літерою «А». Рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 17.03.1967 року № 63 було затверджено Акт прийомки в експлуатацію індивідуального житлового будинку, збудованого [PERSON] . Водночас встановлено, що [PERSON] на земельній ділянці на [ADDRESS] замість зруйнованого паводком житлового будинку в 1958 році був збудований новий житловий будинок позначений під літерою «Б». Рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 26.03.1971 року № 64 «Про визнання права особистої власності на домоволодіння» вирішено оформити право особистої власності на домоволодіння на [ADDRESS] за [PERSON] (51/100 частин) та [PERSON] (49/100 частин). 12.04.1971 року на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 26.03.1971 року № 64 [PERSON] було видано свідоцтво про право особистої власності на 51/100 частки домоволодіння [ADDRESS] , а [PERSON] було видано свідоцтво про право особистої власності на 49/100 частки на домоволодіння на [ADDRESS] . Відтак у володінні та користуванні [PERSON] та її сім`ї перебував збудований нею житловий будинок, який позначений на плані під літерою «А», а у володінні та користуванні [PERSON] та її сім`ї перебував житловий будинок, позначений під літерою «Б». Згідно з довідкою Комунального підприємства «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 13.03.2025 року № 139 станом на листопад 1998 року домоволодіння [ADDRESS] складалося з двох житлових будинків позначених під літерами «А» та «Б». Житловий будинок позначений під літерою «А» збудований [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 28.03.1958 року № 134 «Про дозвіл будівництва нових житлових будинків та прибудов до будинків на присадибних ділянках громадянам міста Мукачева» та дозволу № 48/58 на проведення будівельних робіт по будівництву індивідуального житлового будинку. Введений в експлуатацію 17.03.1967 року на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 63 від 17.03.1963 року. Частка житлового будинку під літерою «А» у праві власності на домоволодіння становила 51/100 (102/200). Житловий будинок позначений під літерою «Б» збудований [PERSON] та зареєстрований на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 28.03.1958 року № 134 «Про дозвіл будівництва нових житлових будинків та прибудов до будинків на присадибних ділянках громадянам міста Мукачева», рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 63 від 17.03.1963 року. Частка житлового будинку під літерою «Б» у праві власності на домоволодіння становила 49/100 (98/200). За встановлено слід констатувати, що домоволодіння [ADDRESS] складалося з двох житлових будинків під літерою «А» та під літерою «Б». Житловий будинок під літерою «А» був збудований [PERSON] та складав 51/100 частки у праві власності. Житловий будинок під літерою «Б» був збудований [PERSON] та складав 49/100 частки у праві власності. У зв`язку з цим судом встановлено наступне. [INFO] [PERSON] померла. Спадщину після її смерті прийняли її діти [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. 16.04.1985 року [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом по 49/200 частки за кожним. 26.04.1985 року за [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано по 49/200 часки домоволодіння за кожним, що підтверджується реєстраційними посвідченнями № 3150. Як зазначають у позові позивачі, з 1986 року [PERSON] проживав разом з своєю сім`єю за адресою [ADDRESS] , а [PERSON] проживав у житловому будинку позначеним під літерою «Б» за адресою [ADDRESS] . Після прийняття спадщини [PERSON] здійснив прибудову житлової кімнати площею 20,0 кв.м. до будинку літери «Б» на [ADDRESS] . У зв`язку з цим рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 10.06.1987 року № 97 «Про затвердження актів прийомки в експлуатацію індивідуальних житлових будинків та надання дозволу управлінню головного архітектора міста на виготовлення виконавчих креслень на проведене громадянами будівництво» дозволено [PERSON] виготовити виконавчі креслення на здійснену ним прибудову до будинку літери «Б» на території домоволодіння на [ADDRESS] . В подальшому рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 15.07.1987 року № 110 було затверджено акт прийомки в експлуатацію здійсненої [PERSON] прибудови до будинку під літерою «Б» на території домоволодіння на [ADDRESS] . Згідно з довідкою Комунального підприємства «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 13.03.2025 року № 138 житловий будинок позначений на генеральному плані під літерою «Б» зруйнований в 1998 році внаслідок паводку.? Таким чином після наводку 1998 року на території домоволодіння [ADDRESS] залишився тільки житловий будинок позначений під літерою «А». За наведеного право власності [PERSON] на 49/200 частки та [PERSON] на 49/200 частки домоволодіння фактично припинилося у зв`язку зі знищенням майна. Як зазначає Верховний Суд у постанові від 09.06.2022 року (справа № 759/18854/20) ст. 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється, зокрема, у разі знищення майна. Згідно з ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо. Для державної реєстрації припинення права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва у зв`язку з його знищенням подаються: 1) заява власника закінченого будівництвом об`єкта чи об`єкта незавершеного будівництва, справжність підпису на якій засвідчується відповідно до Закону України «Про нотаріат»; 2) документ, що посвідчує право власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав або коли такий документ відсутній у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням). Державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва у зв`язку з його знищенням проводиться за наявності відомостей про факт знищення, отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (п. 75 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто, державна реєстрація не є способом набуття чи припинення права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Запис в реєстрі не являється документом, який встановлює факт знищення майна, а вноситься державним реєстратором на підставі поданих йому документів, які свідчать про знищення майна, за заявою власника майна. Результат аналізу зазначених норм дає підстави для висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно зі ст. 349 ЦК України, є наявність встановленого факту знищення майна. Такого висновку щодо застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов Верховний Суд у постанові від 17.01.2019 року справа № 588/249/20. Таким чином право власності [PERSON] на 49/200 частки та [PERSON] на 49/200 частки домоволодіння припинилося у зв`язку зі знищенням майна внаслідок паводку з 1998 року. Також судом встановлено, що [PERSON] було надано кредит для ліквідації наслідків паводку та будівництво будинку, для чого 30.03.1999 року з [PERSON] було укладено кредитний договір № 1546405715 Б для ліквідації наслідків паводку 1998 року. Для будівництва нового будинку між [PERSON] та підрядною організацією Мукачівське МП «Корсар» 07.06.1999 року було укладено договір підряду на будівництво № 9. При цьому встановлено, що [PERSON] розпочато будівництво нового будинку, позначеного під літерою «О» проте завершено так і не було. Згідно з довідкою комунального підприємства «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 13.03.2025 року № 140 житловий будинок позначений під літерою «О» має тільки 55% готовності. Крім того, будівництво нового житлового будинку позначеного під літерою «О» здійснювалося без дозволу виконавчого комітету Мукачівської міської ради та без жодної проектно-технічної документації, відтак, житловий будинок позначений під літерою «О» має статус самочинно збудованого, що також підтверджується технічним паспортом від 10.03.2013 року. У зв`язку з встановленим, слід зробити висновок що на цей час за адресою на [ADDRESS] зареєстрований тільки житловий будинок позначений під літерою «А», який був збудований [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 28.03.1958 року № 134 та дозволу № 48/58 на проведення будівельних робіт по будівництву індивідуального житлового будинку, частка якого у праві власності на домоволодіння становить 51/100. [INFO] [PERSON] помер. Спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] прийняла його дружина [PERSON] , оскільки його діти відмовились від прийняття спадщини після смерті батька на її користь. Вказане стверджується заявою [PERSON] від 12.07.2008 року № 731, заявою [PERSON] від 12.07.2008 року №732. В свою чергу [PERSON] померла [INFO] . Спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] прийняла [PERSON] , яка [INFO] померла. Після смерті [PERSON] в порядку спадкування право власності на належні 51/100 частки житлового будинку прийняли донька померлої - [PERSON] , син - [PERSON] та мати померлої - [PERSON] , кожен по 34/200 частки. Вказане стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.02.2015 року та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 27.02.2015 року [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина на 34/200 частки житлового будинку, яку прийняла його рідна сестра [PERSON] , стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.02.2023 року В підсумку встановлено, що позивач [PERSON] в порядку спадкування набула право власності на 68/200 частки, а позивач [PERSON] в порядку спадкування набула право власності на 34/200 частки житлового будинку [ADDRESS] . Вищевказані 102/200 частки становлять житловий будинок позначений під літерою «А», який був збудований [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 28.03.1958 року № 134 «Про дозвіл будівництва нових житлових будинків та прибудов до будинків на присадибних ділянках громадянам міста Мукачева» та дозволу № 48/58 на проведення будівельних робіт по будівництву індивідуального житлового будинку. При цьому право власності інших співвласників [PERSON] на 49/200 частки та [PERSON] на 49/200 частки домоволодіння припинилося з 1998 року у зв`язку зі знищенням будинку під літерою «Б» внаслідок паводку. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 цього кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Поняття спільної часткової власності визначено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. При вирішенні цього спору суд також враховує і таке. Одним зі способів захисту цивільних прав, з яким особа має право звернутися до суду, є вимога про визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права (ст. 392 ЦК України). При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним. Ефективність позовної вимоги про визнання права має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). У ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднані всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, характерного для України, як і в цілому для держав континентальної системи права, ЄСПЛ тлумачить поняття «майно» (possessions) набагато ширше й у контексті ст. 1 Першого протоколу під «майном» розуміє не тільки «наявне майно» (existing possessions), а й цілу низку інтересів економічного характеру (активи (assets)). Розумними очікуваннями особи вважаються легітимні (або законні) і виправдані очікування набути майно або майнове право, які в практиці ЄСПЛ дістають правову охорону як майно. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Практика Суду ЄС і ЄСПЛ розглядає законні очікування як елемент правової визначеності в умовах відсутності єдиної теорії легітимних (законних) очікувань, придатних для всіх національних правопорядків. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). Статтею 13 зазначеної Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зобов`язаний враховувати положення ст. 13 Конвенції стосовно права на ефективний засіб юридичного захисту, під яким слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів (наслідків), дає найбільший ефект, забезпечує поновлення порушеного права та адекватним наявним обставинам. Ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття та зазначеній нормі міжнародного права. Відсутність «бажаного результату» виключає можливість визначення ефективності правового захисту, оскільки «бажаний результат» встановлює межі (кінцеву мету) правового захисту, який полягає у використанні передбачених законом можливостей для поновлення порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права саме в цих межах. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі № 826/4175/16, Великої Палати Верховного суду від 12.02.2019 року у справі № 826/7380/15 (провадження № 11-778апп18). Крім того, у рішенні від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду; спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачами способу захисту, суд зважує на його ефективність та на такий, що забезпечує поновлення порушеного права без додаткових (повторних) звернень до суду. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, із врахуванням того, що [PERSON] помер [INFO] , а [PERSON] не здійснив реєстрацію припинення свого права власності, за [PERSON] зареєстровано право власності на 68/200 частки домоволодіння, а за [PERSON] 34/200 частки домоволодіння, що не відповідає реальному розміру їхніх часток у праві власності на домоволодіння і така невідповідність розміру їхніх часток у правовстановлюючих документах розміру фактично набутого майна обмежує позивачів у реалізації в повній мірі правомочностей власника, оскільки фактично [PERSON] в порядку спадкування фактично набула права власності на 2/3 частки домоволодіння, а [PERSON] в порядку спадкування фактично набула право власності на 1/3 частки домоволодіння [ADDRESS] , суд приходить до висновку про наявність підстав для захисту прав позивачів у спосіб відповідно до заявлених позовних вимог, а тому слід визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку домоволодіння [ADDRESS] , та визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частки домоволодіння [ADDRESS] . Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Що стосується судових витрат, то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню, з [PERSON] на їхню користь підлягає стягненню судовий збір, а саме у розмірі 3902,40 грн. на користь [PERSON] та 7804,80 грн. на користь [PERSON] .

Outcome: approved