Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

30 грудня 2024 року [PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , в якому просить встановити факт самостійного виховання та утримання батьком дитини: [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог позивач [PERSON] посилався на те, що з 16 липня 2005 року він знаходився в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] .. Від даного шлюбу вони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 183/5616/17 від 05 лютого 2018 року шлюб між ними був розірваний. В 2021 році [PERSON] знов вийшла заміж та зараз має малолітню доньку від другого шлюбу - [PERSON] , 2022 року народження. Після початку війни, в квітні [PERSON] виїхала до Німеччини і більше в країну не повернулася. На підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 183/9086/22 від 05.06.2023 року, визначено місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Станом на день звернення до суду старший син вже досяг повноліття, таким чином разом з позивачем зараз проживає та виховується одна неповнолітня дитина - син [PERSON] , [INFO] . Тобто позивач є батьком, який самостійно виховує неповнолітню дитину, оскільки мати самоусунулася від виховання сина з квітня 2022 року, має іншу сім`ю, фактично проживає в Німеччині і не має наміру повертатися до України. З сином мати спілкується лише засобами Інтернет-зв`язку час від часу, матеріально не приймає участі в забезпеченні дитини, тобто повністю самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач, як батько, виконую всі покладені на нього обов`язки щодо виховання та матеріального забезпечення дитини, піклуюся про фізичний та духовний розвиток сина, забезпечує належний медичний догляд за дитиною, тощо. Встановлення факту самостійного виховання сина потрібно позивачу для оформлення документів, необхідних для отримання відстрочки від мобілізації, оскільки звернувшись до [INFO] з заявою щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» йому було відмовлено у наданні відстрочки від призову. У зв`язку з чим позивач звернувся в суд з позовом. Відповідачем відзиву на позов не подано. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду від 24 січня 2025 року позовна заява прийнята до провадження та ухвалено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11 березня 2025 року у справі залучений в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на боці відповідача - виконавчий комітет Самарівської міської ради Дніпропетровської області, як орган опіки та піклування. Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року закрите підготовче провадження у справі, та призначена справа до судового розгляду. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились, подали через канцелярію суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, через ЄСІТС подала заяву про визнання позову, в якій вказала, що вона на даний час проживає у Німеччині з донькою від другого шлюбу. Діти від шлюбу з [PERSON] - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають разом з батьком. [PERSON] повністю виховує та утримує дітей, які за власним бажанням залишися проживати зі своїм батьком. Просить справу розглядати за її відсутності. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Самарівської міської ради в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у їх відсутність, вказала, що з урахуванням доказів, які є в справі вбачається, що [PERSON] самостійно займається вихованням неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , тому не заперечували проти задоволення позовних вимог позивача. Представник третьої особи - [INFO] в судове засідання не з`явився, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши підстави поданих сторонами заяв по суті, матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, прийшов до наступних висновків. Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 липня 2005 року по 05 лютого 2018 року, що підтверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу від 05 лютого 2018 року, наданому суду у засвідченій позивачем копії. Від шлюбу у сторін є малолітня дитина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Згідно з витягом з реєстру Новомосковської територіальної громади, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , 2013 року народження навчається в гімназії № 2 м. Самар, якою надана характеристика на дитину, з якої вбачається, що [PERSON] навчається в гімназії з першого класу, вихованням дитини займається батько, з яким проживає хлопчик, мати проживає за кордоном у Німеччині. Батьком створені всі умови для повноцінного навчання дитини у дистанційному режимі. [PERSON] контролює всі домашні завдання та приєднання хлопчика до онлайн-уроків, відвідування занять у гімназії. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2023 року у справі №183/9086/22 визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] . [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що вбачається з копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 листопада 2005 року. З повідомлення від 11 квітня 2025 року КНП «Міський центр медико-санітарної допомоги» Самарівської міської ради вбачається, що питаннями охорони здоров`я та лікування дитини опікується батько. 01 квітня 2025 року комісією у складі голови квартального комітету № 2 м.Самар та мешканців цього кварталу, складений акт про те, що малолітній [PERSON] , 2013 року народження зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS] з батьком. З характеристики дитячо-юнацької спортивної школи Самарівської міської ради від 02 квітня 2025 року за № 37 вбачається, що [PERSON] займається в школі на відділенні баскетболу з вересня 2022 року. [PERSON] проживає разом з батьком, мати проживає за кордоном. Батько цікавиться успіхами сина, періодично відвідує тренувальні заняття, вболіває на змаганнях. [INFO] за вих. 24/8393 від 07.06.2024 року [PERSON] відмовлено у наданні відстрочки від призову на підставі п.4 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та повідомлено, що ним на підтвердження підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» повинно бути надано: свідоцтво про смерть одного з батьків або рішення суду про оголошення одного з батьків померлим; рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або рішення суду про визнання одного з батьків безвісти відсутнім, а бо вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини, або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. При вирішенні справи, суд виходить із таких норм права та мотивів їх застосування. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Наведені положення обмежують суд у розгляді справ лише за зверненням особи, тобто вимогами зазначеними у заяві, зокрема, про встановлення факту. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частини шостою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції про права дитини). Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Отже, оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то обставина щодо одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлена судом як одна з таких, що складають предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Доведення позивачем обставин даного позову щодо одноосібного виховання ним дитини пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, а також стосується зміни обсягу сімейних прав та невиконання нею батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Згідно з п. 4 додатку 5 до постанови Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» документами, що підтверджують право на відстрочку особи, особи, яка самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду є зокрема рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Суд вважає, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін. Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом. Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях. У постанові від 02.04.2025 у справі № 127/3622/24 (провадження № 61-12634св24) колегія Третьої судової палати Касаційного цивільного суду наголосила на тому, що «в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), в якій розглядалася заява батька про встановлення факту самостійного виховання дитини, необхідного заявнику для оформлення документів для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрації місця проживання дитини, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини, отримання відстрочки від мобілізації, зробила такий висновок: «Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, зокрема на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Факт, про встановлення якого просить заявник не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України) «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право. За установлених обставин факт самостійного виховання дитини матір`ю (батьком) не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим така заява має бути залишена без розгляду». 12 лютого 2025 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду своєю ухвалою передала на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 127/3622/24 для уточнення висновку, який викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), за яким факт самостійного виховання дитини матір`ю (батьком) взагалі не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим такі заяви слід залишати без розгляду. 19 березня 2025 року Велика Палата Верховного Суду своєю ухвалою (провадження № 14-25цс25) повернула справу № 127/3622/24 на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду. Ухвала Великої Палати Верховного Суду мотивована тим, що Висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) ґрунтувались на загальних нормах, які врегульовували питання встановлення юридичного факту на час виникнення спірних правовідносин (звернення до суду із заявою у серпні 2022 року та її вирішення судом 09 грудня 2022 року), на які не поширювались положення Закону № 3633-IX, який набрав чинності 18 травня 2024 року та яким статтю 26 Закону № 2232-ХІІ викладено в новій редакції. Велика Палата Верховного Суду вказала, що наведений нею у постанові підхід щодо встановлення факту самостійного виховання дитини як юридичного факту був обґрунтований з урахуванням мети, для якої заявник просив установити цей факт у сукупності з установленими в справі обставинами, за якими між батьками дитини був укладений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, яким вони узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина, а також іншими обставинами, які свідчили про неможливість встановлення такого факту в порядку окремого провадження. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин і оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі (подібний висновок міститься в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 726/2166/19 та від 13 липня 2023 року в справі № 922/5158/21). Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін. Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом. Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях. Отже, на даний час нормами спеціального законодавства визначений порядок отримання особою права на відстрочку від мобілізації, згідно з яким зокрема рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини є документом, який підтверджує право особи на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. При цьому в інший спосіб встановлення такого факту законом не передбачено». Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, оскільки встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини, необхідне для захисту його інтересів, оскільки мати самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків та участі у житті дитини, а у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, він може бути мобілізований, а малолітній син залишиться сам. Хоча відповідач не позбавлена батьківських прав, але проживає окремо від дитини, її життям не цікавиться та взагалі не приймає участь ані у вихованні, ані в утриманні дитини, що було підтверджено наданими письмовими доказами. Судові засідання відповідач проігнорувала, на виклики суду не з`явилася, надала заяву, у якій зазначила, що розірвала із позивачем шлюб, що він самостійно виховує та утримує дитину, а вона сама проживає у Німеччині. Судом встановлено, що позивач самостійно як виховує, так і утримує дитину [PERSON] як батько, що підтверджено належними та допустимими доказами. Аналіз вищенаведеного переконує суд в тому, що позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved