Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

Представник ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 29.12.2023 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та [PERSON] за допомогою Веб-сайту який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1323-3149. Кредитодовець виконав взяті на себе зобов`язання у повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного Кредитного договору. Відповідач порушив умови Кредитного договору, у зв`язку з чим, станом на 02.01.2025 року загальний розмір заборгованості становить 164\~875,20 гривень з яких: 29\~400,00 грн. прострочена заборгованість за кредитом; 131\~065,20 грн. прострочена заборгованість за нарахованими процентами; 4\~410,00 гривень прострочена заборгованість по комісії за видачу кредиту. У зв`язку із можливістю застосування до позичальника Програми лояльності, а саме часткового списання заборгованості за нарахованими комісією та процентами у загальній сумі 17\~875,20 гривень за умови погашення Позичальником решти заборгованості за Кредитним договором в розмірі 147\~000,00 гривень. Таким чином, просить стягнути з відповідача заборгованість за Кредитним договором у розмірі 147\~000,00 грн., яка складається з: 29\~400,00 грн. прострочена заборгованість за кредитом; 117\~600,00 грн. прострочена заборгованість за нарахованими процентами. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 18.02.2025 року матеріали справи передано за підсудністю до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області. 04.04.2025 року цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором надійшла до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області. Ухвалою суду від 09.05.2025 року було відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд цивільної справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін (а.с.44). Згідно відповіді відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 09.05.2025 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідачу надіслано копію позовної заяви з доданими документами, та роз`яснено про необхідність подання в п`ятнадцятиденний строк письмового відзиву разом з наявними у нього доказами. Ухвала про відкриття провадження була направлена на адресу відповідача та повернута з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою», що підтверджується рекомендованими повідомленням поштового відправлення. 07.07.2025 року представником відповідача було надано до суду заяву про розгляд справи без участі сторони відповідача та відзив на позовну заяву, у якій суду пояснила, що: По-перше: Відповідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Звертає увагу суду, що Договір про відкриття кредитної лінії № 1323-3149 від 23.12.2023 року не містить ознаки Кредитного договору. Відповідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Відповідно ч. 3 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа. Відповідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Відповідно ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Ліцензія, яка надається для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, не може передаватися третім особам. Оскільки надання коштів з умовою сплати процентів - це фінансова послуга, яка потребує наявності ліцензії відповідно до Закону України від 12.07.2001 р. №2664-111 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», то кошти в позику під процент або в кредит можуть надавати лише фінустанови резиденти або нерезиденти, на яких вимога щодо отримання ліцензії для надання таких послуг на території України не поширюється. Відповідно до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 31.03.2006 р. №5555 «Про можливість надання юридичними особами - суб`єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, фінансових послуг з надання коштів у позику та надання поручительств», зареєстрованого у Мін`юсті України 25.04.2006 р. за №477/12351, юридичні особи суб`єкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають фінансові послуги з надання коштів у позику (крім на умовах фінансового кредиту) та поручительств відповідно до вимог цивільного законодавства та з урахуванням вимог законодавства України щодо запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом. Відповідно Постанови ВСУ від 08 червня 2016 року по справі № 6-1103цс16: «Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні вказаних норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого. Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 205 ІІК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 того Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)». По-друге: Позивач просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість в розмірі 147 000, 00 грн., що складається з заборгованості за тілом кредиту 29 400,00 грн та заборгованості за нарахованими процентами 117 600,00 грн. Проте, позивачем не надано пояснення щодо суми заборгованості за Договором № 1323-3149 від 29.12.2023 року у сумі 147 000,00 грн. а саме, не надано пояснення щодо нарахування заборгованості за відсотками. Як вбачається із матеріалів справи, заявлені позивачем суми процентів до стягнення не ґрунтуються на умовах договору і наданому самим же позивачем розрахунку, а тому і не підлягають задоволенню. Іншого належного розрахунку, який би узгоджувався із матеріалами справи, умовами договору, позивач не представив, хоча в цій частині саме на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування, а тому цей конкретний позов не може бути задоволений, оскільки він є необґрунтованим, а позовні вимоги - недоведені. Надані позивачем розрахунок заборгованості за кредитом, підготовлені робітниками організації - є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідачів. Сама позовна заява не містить таких даних, а лише констатує наявність недоказаного розміру всієї суми непогашеного кредиту. Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Проте, позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці є правильними. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказуваним є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження цих обставин позивач надав суду розрахунок заборгованості за вказаним Договором. Однак обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Доказами, які можуть підтверджувати наявність кредитної заборгованості боржника перед банком та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення Даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. При цьому первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документ та (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 16.09.2020 при розгляді цивільної справи № 200/5647/18. Проте у матеріалах даної справи виписка по картковому рахунку відсутня. Будь-яких інших первинних документів на підтвердження здійснення між сторонами господарських операцій, зокрема перерахунку банком кредитних коштів та використання цих коштів відповідачем, позивач не надав. Посилання позивача на наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором як на підставу задоволення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити обставини видачі кредиту та його розміру, а також розмір заборгованості по кредиту та правильність його визначення. Відтак позивачем не доведено належними та достатніми доказами, що зазначена позивачем заборгованість дійсно має місце та що вона виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов відповідного кредитного договору. Доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов`язком позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір. По-третє: Згідно зі змістом позовної заяви, Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість в розмірі 147 000,00 грн (сто сорок сім тисяч гривень), з яких: заборгованість за тілом кредиту - 29 400,00 грн. (двадцять дев`ять тисяч чотириста гривень); заборгованість за відсотками - 117 600,00 грн. (сто сімнадцять тисяч шістсот гривень). Звертає увагу, що розмір нарахованих відсотків, значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Відповідач не може погодитись з наданим стороною Позивача розрахунку заборгованості з наступних підстав: Закон України "Про споживче кредитування" визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. Цей Закон, крім положень щодо врегулювання простроченої заборгованості, пункту 9 частини третьої статті 9, пункту 15 частини першої та частини другої статті 12 цього Закону, не поширюється на: 1) договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця; 2) договори позики, що не передбачають сплати процентів чи будь-яких інших платежів за користування наданими за такими договорами грошовими коштами; 3) кредитні договори, метою яких є надання споживачу права вчиняти правочини з фінансовими інструментами, якщо такі правочини вчиняються за участю чи за посередництвом кредитодавця або іншого професійного учасника ринку цінних паперів; 4) кредити, що надаються за договорами, укладеними в результаті врегулювання спору шляхом укладання мирової угоди, затвердженої судом; 5) кредити, що надаються виключно в рамках відповідних державних програм або програм органів місцевого самоврядування визначеному колу фізичних осіб і передбачають окремі, визначені такими програмами, умови кредитування, у тому числі виплату процентів за користування кредитом; 6) несанкціонований овердрафт, що є перевищенням суми операції, здійсненої за рахунком, над сумою встановленого кредитного ліміту, що обумовлений договором між кредитодавцем та споживачем і не є прогнозованим за розміром та часом виникнення; 8) кредити, що надаються ломбардами у разі передання предмета застави на збереження ломбарду, за умови що зобов`язання споживача обмежуються вартістю предмета застави. Відповідно до статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення того Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Крім того, статтею 21 ЗУ «Про споживче кредитування» встановлено особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит, згідно якої, споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Проте, законодавцем визначені чіткі особливості, щодо розміру відповідальності споживача, яка визначена у п. 2 ст. 21 ЗУ "Про споживче кредитування, а саме: у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Встановлений сторонами договору розмір відсотків за несвоєчасно виконані зобов`язання за кожен день прострочки, у розмірі 1,20 - 1,50 %, що в результаті є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та суперечить встановленим обмеженням ст. 21 ЗУ «Про споживче кредитування» та порушує принцип розумності та добросовісності, що є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг фінансової установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми відсотків, яка перевищує подвійну облікову ставки Національного банку України та становить більше ніж п`ятнадцять відсотків простроченого платежу. Також, відповідно до змісту частин 5 та 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 ПК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у Кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукає у такий спосіб Позичальника на укладення кредитного договору на вкрай невигідних для нього умовах, які [PERSON] , не міг оцінити належно. Крім того, з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09.04.85 року N 39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.85 \~ \~ \~ \~року N\~39/248,\~Хартією захисту\~споживачів,\~схваленою Резолюцією\~Консультативної ради\~ Європи\~від 17.05.73\~року N\~543,\~Директивою 2005/29/ЄС\~Європейського Парламенту\~та Ради\~від 11.05.2005\~року (пункти\~9,13,14\~преамбули),\~Директивою 2008/48/ЄС\~Європейського Парламенту\~та Ради\~від 23.04.2008\~року про\~кредитні угоди\~для споживачів\~передбачається,\~що надання\~товарів чи\~послуг,\~у тому\~числі у\~фінансовій галузі,\~не має\~здійснюватися за\~допомогою прямого\~чи опосередкованого\~обману споживача,\~а відповідні\~права споживачів\~регламентуються як\~на доконтрактній\~стадії,\~так і\~на стадії\~виконання кредитної\~угоди.\~Директива 2005/29/ЄС\~Європейського Парламенту\~та Ради\~Європи від\~11.05.2005\~року розділяє\~комерційну діяльність,\~що вводить\~в оману\~на дію\~і бездіяльність\~та застосовується\~до правовідносин\~до і\~після укладення\~угоди,\~фінансові послуги\~через їх\~складність та\~властиві їм\~серйозні ризики\~потребують встановлення\~детальних вимог,\~включаючи позитивні\~зобов`язання\~торговця.\~Оманливі види\~торговельної практики\~утримують споживача\~від поміркованого\~і таким\~чином ефективного\~вибору.\~Відповідно до\~положень Резолюції\~Генеральної Асамблеї\~ООН "Керівні\~принципи для\~захисту інтересів\~споживачів"\~від 09\~квітня 1985\~року N\~39/248\~споживачі мають\~бути захищені\~від таких\~зловживань,\~як односторонні\~типові контракти,\~виключення основних\~прав у\~контрактах та\~незаконні умови\~кредитування продавцями.\~Межі дії\~принципу свободи\~договору визначаються\~законодавством з\~урахуванням критеріїв\~справедливості,\~добросовісності,\~пропорційності і\~розумності.\~При цьому\~держава має\~підтримувати на\~засадах пропорційності\~розумний баланс\~між публічним\~інтересом ефективного\~перерозподілу грошових\~накопичень,\~комерційними інтересами\~банків щодо\~отримання справедливого\~прибутку від\~кредитування і\~правами та\~охоронюваними законом\~інтересами споживачів\~їх кредитних\~послуг (абз.\~3\~п.\~п.\~3.2\~п.\~3\~мотивувальної частини\~Рішення Конституційного\~суду України\~від 10\~листопада 2011\~року N\~15-рп/2011\~у справі\~про захист\~прав споживачів\~кредитних послуг).\~Окрім цього,\~як зазначено\~в рішенні\~Конституційного суду\~України від\~11.07.2013\~N\~7-рп/2013.\~у випадку\~нарахування неустойки,\~яка є\~явно завищеною,\~не відповідає\~передбаченим у\~п.\~6\~ст.\~3,\~ч.\~3\~ст.\~509\~та ч.\~1-2\~ст.\~627\~ЦК України\~засадам справедливості,\~добросовісності,\~розумності,\~як складовим\~елементам загального\~конституційного принципу\~верховенства права,\~суд має\~право її\~зменшити.\~Застосовуючи дану\~норму,\~суд зобов`язаний\~встановити баланс\~між застосованим\~до порушника\~заходом відповідальності\~у вигляді\~неустойки й\~оцінкою дійсного,\~а не\~покладеного розміру\~збитків,\~заподіяних у\~результаті конкретного\~правопорушення.\~У цьому\~рішенні Конституційний\~Суд України\~дійшов висновку,\~що умови\~договору споживчого\~кредиту,\~його укладання\~та виконання\~повинні підпорядковуватися\~таким засадам,\~згідно з\~якими особа\~споживача вважається\~слабкою стороною\~у договорі\~та підлягає\~особливому правовому\~захисту з\~урахуванням принципів\~справедливості,\~добросовісності і\~розумності.\~Виконання державою\~конституційно-правового\~обов`язку\~щодо захисту\~прав споживачів\~вимагає від\~неї спеціального\~законодавчого врегулювання\~питань,\~пов`язаних\~із забезпеченням\~дії зазначених\~принципів у\~відносинах споживчого\~кредитування,\~зокрема щодо\~встановлення справедливого\~розміру неустойки\~за прострочення\~виконання грошових\~зобов`язань\~позичальниками -\~фізичними особами.\~Такого ж\~самого правового\~висновку дійшов\~Верховний Суд\~у постанові\~від 07.10.2020\~по справі\~N\~132/1006/19\~провадження N\~61-1602св20.\~З урахуванням\~наведеного,\~вимоги позивача\~про стягнення\~з [PERSON] ,\~процентів за\~кредитом,\~нарахованих внаслідок\~неналежного виконання\~позичальником своїх\~зобов`язань,\~задоволенню не\~підлягають. Тому нарахування\~суми заборгованості\~в розмірі\~147\~000,00\~грн.\~не є\~співрозмірною сумі\~тіла кредиту\~29\~400,00\~грн. Аналізуючи вище викладене, можна дійти висновку, що позовна заява про стягнення кредитної заборгованості, подана Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до [PERSON] , є поданою з порушенням норм матеріального та процесуального права, є необґрунтованою та передчасною. Щодо Електронного кабінету: Відповідно до ст. 14 ЦПК України, Електронний кабінет - це персональний кабінет (веб-сервіс чи інший користувацький інтерфейс) у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи, за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремих підсистем (модулів), у тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також між учасниками судового процесу. Електронна ідентифікація особи здійснюється з використанням кваліфікованого електронного підпису чи інших засобів електронної ідентифікації, які дають змогу однозначно встановити особу. П. 6 вищевказаної статті передбачає наступне: Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно- телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Відповідно до п. 5 ст. 43 ЦПК України, документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи Позиції Верховного Суду, викладеною в постанові Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі №640/1374/19 та позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 10 лютого 2021 року у справі № 9901/335/20, від 3 червня 2021 року у справі № 9901/82/21, від 1 липня 2021 року у справі № 9901/76/21, можна звернути увагу на наступне, що звернення з процесуальними документами в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним електронним підписом учасника справи з використанням підсистеми «Електронний суд» є лише альтернативою, яка не виключає можливості звернення учасників справи до суду з позовними заявами, скаргами та іншими визначеними законом процесуальними документами, оформленими в паперовій формі та підписаними безпосередньо учасником справи або його представником. Повідомляє, що [PERSON] , має персональний Електронний кабінет у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (адреса електронної пошти: zoryana.mazuri4ka@gmail.com), але обрала альтернативний спосіб подання Позовної заяви в паперовій формі поштовим направленням, що не є порушенням Цивільного законодавства. На підставі викладеного та

Outcome: approved