Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

1.Позиції учасників справи. У грудні 2024 року позивач [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач), в якому просив суд визнати право власності на майно в порядку спадкування, а саме просить: 1.Визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/9 частину кв. [ADDRESS] . 2.Визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/3 частину гаражного боксу № [NUMBER] в ГК «Вигурівщина», який розташований за адресою: м. Київ, вул. Електротехнічна, 74. 3.Визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/3 частину автомобіля марки «DAEWOO», модель «LANOS» 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , належний на праві власності [PERSON] , який помер [INFO] . Вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] помер батько [PERSON] , після смерті якого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Сабадаш О.В. заведена спадкова справа. Позивач є сином померлого та спадкоємцем першої черги, іншим спадкоємцем за законом першої черги, що прийняв спадщину, є син померлого - [PERSON] . Після смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: частина кв. [ADDRESS] ; гаражний бокс № [NUMBER] в ГК «Вигурівщина», який розташований за адресою: м. Київ, вул. Електротехнічна, 74; автомобіль марки «DAEWOO», модель «LANOS» 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Було подано заяву про прийняття спадкового майна в порядку спадкування. 24 жовтня 2023 року, як спадкоємець 1 черги отримав поставнову про відмову у вчиненні нотаріальної дії про прийняття спадкового майна після смерті батька в порядку спадкування за законом із за відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно, які знаходяться у відповідача. Спадкоємцями першої чери є також його мати - [PERSON] , яка відмовилась від спадкування майна померлого батька [PERSON] на користь рідного брата [PERSON] . Інші спадкомці відсутні. Через відсутність правовставнолюючих документів на нерухоме майно, що унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину, позивач змушений звернутись до суду за захистом порушеного права. Відповідач скористався правом надання відзиву, у якому заперечує щодо задоволення позовних вимог. Зазначає про те, що помер батько, після якого заведено спадкову справу. Вважає за необхідне зазначити, гаражний бокс та автомобіль були придбані батьком під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка залучена до справи третьою особою. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.10.1958 до смерті [PERSON] , про що відомо позивачу. Право власності на гаражний бокс набуте 13.05.1989, що підтверджується відповідною довідкою. Право власності на автомобіль було набуте під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Тобто, чинним законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного майна за час шлюбу до спільної сумісної власності подружжя, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної суміної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи інша нерухомість) лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, гаражний бокс та автомобіль є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . З урахуванням вищенаведеного позовні вимогм щодо визнання за позивачем права власності на 1/3 частку гаражного боксу та на 1/3 частку автомобіл, є необґрунтованими. Просить у задоволенні позову відмовити. Від третьої особи [PERSON] надійшли письмові пояснення, у відповідності до яких зазначає про те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , відповідно гаражний бокс і автомобіль є її та чоловіка спільною сумісною власністю, тому позивач не має права вимагати визнання за ним права власності по 1/3 частки як на гаражний бокс, так і на автомобіль. Просит ь відмовити у позові. 2.Процесуальні дії та рішення суду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2024 року відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Витребувано у П`ятнадцятій Київській Державній нотаріальній конторі належним чином засвідчену копію заведеної спадкової справи № 342/2022 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 3.Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінки аргументів сторін. [INFO] помер [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 2531, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим 03 травня 2022 року Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Після смерті [PERSON] державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Сабадаш О.В. заведена спадкова справа. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.3 ст. 46 цього Кодексу) Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкодавець за життя не склав заповіт, а тому спадкування після його смерті здійснюється за законом. Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Спадкодавець на день смерті перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 28 жовтня 1958 року. До спадкоємців за законом першої черги належать: -дружина [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження; -син [PERSON] (позивач), що підтверджується свідоцтвом про народження; -син [PERSON] (відповідач), що підтверджується свідоцтвом про народження. Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч.2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після померлого батька [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк з дати смерті спадкодавця шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини. [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк з дати смерті спадкодавця відмовилась від прийняття спадщини на користь позивача - [PERSON] , про що подала заяву нотаріусу. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно. До складу спадщини після померлого належить таке майно: -1/3 частини кв. [ADDRESS] ; -гаражний бокс № [NUMBER] в ГК «Вигурівщина», який розташований за адресою: м. Київ, вул. Електротехнічна, 74; -автомобіль марки «DAEWOO», модель «LANOS» 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Вимогами ч.ч. 6-8 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» визначено, що свідоцтво про право на спадщину на майно видається спадкоємцям на підставі правовстановлюючих документів. При цьому, не подання нотаріусу відомостей (інформації) та документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії (п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат»). Позивач звернувся до державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Сабадаш О.В. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно (частки квартири, гаража та автомобіля). У зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно державний нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, про що склала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії 24.10.2023. Оскільки позивач не має оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, виданих на ім`я спадкодавця, тому він позбавлений можливості оформити свої спадкові права на майно в нотаріальному (досудовому) порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч.ч.1-2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відтак, визнання права власності на майно в порядку спадкування є належним способом захисту порушеного права позивача: В судовому засіданні встановлені наступні правовідносини. Всіма об`єктами спадкового майна одноосібно володіє та користується відповідач та третя особа. Як зазначено вище, об`єктами спадкування є: частини квартири, гаражу та автомобіля. [PERSON] (спадкодавець) та [PERSON] (третя особа) перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.10.1958 до дня смерті [PERSON] . Право власності на гаражний бокс № [NUMBER] в ГК «Вигурівщина» площею 39 кв.м, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Електротехнічна, 74 - набуто 13 травня 1989 року, що підтверджується відповідною довідкою. У відповідності до свідоцтва про право власності, гаражний бокс належить на праві приватної власності [PERSON] . Відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», який був чинним на дату набуття права власності на гаражний бокс, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повінстю вніс свій пайовий внесок на квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність», майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Відповідно до пункту 1 розділу 7 «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям на час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права волоління, користуванн і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить ст. 60 СК України). Відповідно до ст. 28 КпШС України вразі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Аналогічні положення закріплені в ст.ст. 60,70 СК України, ст. 368 ЦК України. Тобто, чинним законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного майна за час шлюбу до спільної сумісної власності подружжя, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної суміної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи інша нерухомість) лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, гаражний бокс № [NUMBER] в ГК «Вигурівщина», який розташований за адресою: м. Київ, вул. Електротехнічна, 74 та автомобіль марки «DAEWOO», модель «LANOS» 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] є спільною сумісною власністю [PERSON] (спадкодавця) та [PERSON] (третя особа). З огляду на одноосібне володіння та користування відповідачем усім спадковим майном, в досудовому порядку досягти згоди щодо спільного володіння та користування майном не вбачається можливим. Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 1278 ЦК України кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. Поділ спадщини між спадкоємцями, у разі не досягнення ними згоди щодо порядку поділу, здійснюється в судовому порядку відповідно до вимог гл. 26 ЦК Україн. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Предметом позову у даній справі є визнання права власності позивача на майно в порядку спадкування. В межах справи заявлено вимогу про визнання права власності в порядку спадкування [PERSON] : -1/9 частини кв. [ADDRESS] ; -1/3 частини гаражного боксу № [NUMBER] в ГК «Вигурівщина»; -1/3 частини автомобіля марки «DAEWOO», модель «LANOS» 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . До спадкового майна спадкодавця належить 1/3 частина кв. [ADDRESS] . Власниками інших частини кв. [ADDRESS] є [PERSON] (відповідач) та третя особа - [PERSON] (третя особа). Загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність (п.п. 1, 5, 6 ч.1 ст. 3 ЦК України). Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Статтею 13 ЦК України встановлені межі здійснення цивільних прав. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Частиною першої статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Основного Закону України. Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зі ст. 78 ЦПК України, яка встановлює ознаки допустимості доказів, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами тощо. З огляду на вищевикладене, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав належним та ефективним. Позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме визнання за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , права власності на: - 1/9 частину кв. [ADDRESS] ; - 1/6 частину гаражного боксу № [NUMBER] в ГК «Вигурівщина», який розташований за адресою: м. Київ, вул. Електротехнічна, 74; - 1/6 частину автомобіля марки «DAEWOO», модель «LANOS» 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . На підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 3 181,67 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial