Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 109583 від 31.01.2020 року в розмірі 9160,00 грн та судовий збір. В обгрунтування позову, зазначає, що 31.01.2020 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та відповідачем [PERSON] , укладено Договір про надання фінансового кредиту № 109583 в електронній формі на умовах публічної пропозиції (оферти) укладення договору, підписаний електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора. На умовах кредитного договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти в розмірі 2 000,00 гривень. 28.10.2021 року ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» уклали Договір факторингу № 01-28/10/2021, за яким ТОВ «ЗАЙМЕР» відступило права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами. У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, заборгованість Відповідача перед Позивачем становить 9160,00 грн., а саме: заборгованість по тілу кредиту 2 000,00 грн.; заборгованість по відсотках (та прострочені відсотки) 7160,00 грн. Цивільна справа № 545/891/25 з Полтавського районного суду Полтавської області надійшла за підсудністю до Решетилівського районного суду Полтавської області 04.04.2025. За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями 04.04.2025 справу передано на розгляд головуючому судді Лівер І.В. Ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 07.04.2025 відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явилися, повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином. Відповідачка [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у судове засідання повторно не з`явилась, подала до суду заяву щодо розгляду справи без її участі, у задоволенні позовних вимог просила відмовити. У зв`язку з чим суд прийняв рішення про розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи 31.01.2020 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та відповідачем [PERSON] укладено Договір про надання фінансового кредиту № 109583 в електронній формі на умовах публічної пропозиції (оферти) укладення договору, підписаний електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора. На умовах кредитного договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти в розмірі 2 000,00 гривень строком на 14 днів. 28.10.2021 року ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» уклали Договір факторингу № 01-28/10/2021, за яким ТОВ «ЗАЙМЕР» відступило права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами. Представник позивача разом з позовною заявою подав: копію договору про надання фінансового кредиту № 109583 від 31.01.2020, копію договору факторингу № 01-28/10/2021 від 28.10.2021, копію платіжного доручення № 1653 від 02.11.2021 про перерахування ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» на рахунок ТОВ «ЗАЙМЕР» 702417,04 грн., копію платіжного доручення № 1672 від 23.11.2021 про перерахування ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» на рахунок ТОВ «ЗАЙМЕР» 722417,04 грн., копію інформаційної довідки ТОВ «Платежі онлайн» № 602/01 від 10.01.2025р. Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У силу пункту 6 частини першої статті 3 Закону України від 3 вересня 2015 року № 675-VIII «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. У заяві від 09.06.2025 року відповідачка зазначила, що не укладала договору про надання фінансового кредиту № 109583 від 31.01.2020 року з ТОВ «ЗАЙМЕР», на підтвердження чого надала копію заяви заступникові начальника Решетилівського ВП ГУНП України в Полтавській області від 17.02.2020, копію пояснення начальникові Решетилівського ВП ГУНП України в Полтавській області від 17.02.2020, копію талону-повідомлення єдиного обліку № 330 про прийняття та реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення від 14.02.2020 щодо встановлення невідомої особи, що уклала від імені відповідачки договір позики з ТОВ «ЗАЙМЕР» та копію талону-повідомлення єдиного обліку № 351 про прийняття та реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення від 17.02.2020 щодо встановлення та притягнення до відповідальності невідомої особи, яка отримала кредит від її імені в інших фінансових установах. Разом з тим, відповідачкою до суду не надано рішення суду на підтвердження притягнення особи до відповідальності за її заяви до відділів поліцї. У заяві від 10.07.2025 року відповідачка [PERSON] зазначила, що вона не є власником банківської картки, на який було видано кредит, на підтвердження чого надала копію довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 02.07.2025 про закриття карткових рахунків, що були відкриті на ім`я відповідачки. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи серед переліку карткових рахунків, закритих згідно вказаної вище довідки, відсутній номер платіжної карти, на який було здійснено перерахування суми кредиту за договором про надання фінансового кредиту № 109583 від 31.01.2020. На підставі викладеного та враховуючи те, що відповідачкою не спростовано укладення договору шляхом прийняття публічної пропозиції (оферти) засобами електронного підпису одноразовим ідентифікатором, то суд приходить до переконання, що вказаний договір був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗАЙМЕР» та [PERSON] . Із положень частини першої статті 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до положень статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як стверджує позивач в даній справі, ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» набуло право вимоги до [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту № 109583 від 31.01.2020 з сумою заборгованості у розмірі 9160,00 грн., яка складається з: заборгованість по тілу кредиту 2 000,00 грн.; заборгованість по відсотках (та прострочені відсотки) 7160 грн. Згідно ч. 1 4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч. ч. 1 - 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Досліджуючи надані суду докази на підтвердження набуття позивачем - ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» права вимоги до [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту № 109583 від 31.01.2020, судом встановлено наступне. За змістом пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). У силу частини першої статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ч. 1 ст. 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). За ч. 1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанова Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17). Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором. Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором і новим кредитором. Одним із різновидів відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Згідно п. 7.1. Договору факторингу № 01-28/10/2021 від 28.10.2021 в якості ціни за придбання (відступлення) права вимоги ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» (фактор) сплачує ТОВ «ЗАЙМЕР» (клієнту) плату в розмірі 1\~444 834,08 грн. Згідно п. 7.2. фактор здійснює оплату клієнту шляхом перерахування суми, що вказана в п. 7.1. цього договору, двома платежами 722\~417,04 грн. протягом 5 робочих днів з дати підписання сторонами договору, а також 722\~417,04 грн. протягом 20 робочих днів з дати підписання сторонами договору. Згідно платіжного доручення № 1653 від 02.11.2021 ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» сплатило на рахунок ТОВ «ЗАЙМЕР» 702\~417,04 грн., згідно платіжного доручення № 1672 від 23.11.2021 ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» сплатило на рахунок ТОВ «ЗАЙМЕР» 722417,04 грн. Отже, позивачем не надано до суду доказів виконання ним зобов`язань за договором факторингу № 01-28/10/2021 від 28.10.2021 щодо оплати коштів в повному обсязі за придбання (відступлення) прав вимоги. А тому, на підставі викладеного, суд вважає, що позивачем в супереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України не підтверджено належними доказами набуття ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» права вимоги до [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту № 109583 від 31.01.2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Крім того, як роз`яснив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 11.07.2013 № 7-рп/2013 «… з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту». Тобто, в правовому полі споживач за кредитним договором є більш слабшою стороною в порівнянні з кредитором, та відповідно потребує встановлених законом гарантій захисту її прав. Натомість, кредитор повинен дотримуватися встановлених законодавством положень та добросовісно користуватися своїми правами. Як роз`яснив КЦС ВС в постанові від 08.02.2018 року в справі № 552/2819/16: «За відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними». Крім того, тягар доказування обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача. Враховуючи те, що право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється, при цьому саме на позивача покладається обов`язок довести порушення своїх прав, свобод та інтересів у спірних правовідносинах, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Приймаючи вищевикладене в цілому, суд вважає позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 109583 від 31.01.2020 необґрунтованими, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору в сумі 2 422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 500,00 грн., у відповідності до положень статті 141 ЦПК України до відшкодування не підлягають та покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed