Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

10 травня 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, відповідно до якого просить суд зобов`язати відповідача спростувати відомості відносно [PERSON] , про те, що він є сепаратистом, як недійсні та такі, що порочать його честь, гідність та ділову репутацію, спростувати недостовірну інформацію на засіданні правління ОСМ «Прибрежне» протягом 10 днів після набрання рішенням суду законної сили, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 32\~000, 00 грн та судовий збір. Стислий виклад позиції позивача та відповідача \~ \~ \~ \~В обґрунтування\~своїх позовних\~вимог позивач\~ [PERSON] стверджує, що [PERSON] з метою приниження честі, гідності та ділової репутації на правлінні ОСМ «Прибережне», де були присутні члени правління та члени ОСМ «Прибережне», розголошував відносно позивача недостовірні дані, почав непристойно висловлюватися, вимагав у фізичний спосіб винести позивача із приміщення, де проводилося засідання правління. При цьому, неодноразово назвав позивача сепаратистом, на зауваження членів ОСМ «Прибережне» зупинити розголошення недостовірних даних відповідач не реагував, а продовжив порочити серед присутніх та поширювати недостовірні дані відносно позивача. \~ \~ \~ \~Позивач зазначає, що недостовірне розголошення відомостей, у військовий час, що він є «сепаратистом» принижує його честь, гідність та ділову репутацію серед членів ОСМ «Прибережне» та завдало йому моральну шкоду. \~ \~ \~ \~Враховуючи вищенаведене, позивач оцінює моральну шкоду у 32000 грн та зазначає, що вся сума встановленої судом моральної шкоди буде перерахована позивачем на потреби однієї з військових частин ЗСУ. \~ \~ \~ \~Відповідач вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, просить суд відмовити у їх задоволенні, висловлювань в адресу позивача не допускав. Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі 14.05.2024 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області відкрито загальне позовне провадження по цивільній справі. 19.09.2024 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області задоволено клопотання представника відповідача, позовну заяву залишено без руху. 18.11.2024 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області постановлено приєднати до матеріалів цивільної справи в якості доказів: копію рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 12 липня 2017 року по справі № 495/5398/16-ц; копію постанови Апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2018 року; копію рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 07 липня 2022 року по справі № 495/3699/19; квитанції; опис вкладень. 18.11.2024 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області підготовче провадження у справі закрито. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволені. Відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити у задоволені позовних вимог позивача. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що [PERSON] дійсно є членом ОСМ «Прибережне», що підтверджується членською книжкою садовода. /а.с.5/ 23 квітня 2024 року проводилося засідання правління об`єднаного садового масиву «Прибрежне», на якому були присутні, окрім інших осіб [PERSON] та [PERSON] , що не заперечується сторонами. З рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.07.2017 у справі № 495/5398/16-ц вбачається, що [PERSON] звернувся з позовом до Об`єднаного садового масиву «Прибережне», оскільки вважав, що всупереч вимогам п.п. «в» п. 4.1 Статуту, ст. 15 ЗУ «Про кооперацію», [PERSON] виключено з числа членів ОСМ «Прибрежне» за процедурою, зворотною від тієї, яка вимагається законодавством рішення про виключення з числа членів прийнято на підставі Зборів уповноважених з наступним його затвердженням рішенням Правління ОСМ «Прибрежне», а також просив скасувати рішення правління ОСМ «Прибережне» про відключення садової ділянки відповідача від електропостачання. За результатами розгляду справи № 495/5398/16-ц позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано рішення правління ОСМ «Прибрежне», зобов`язано ОСМ «Прибрежне» підключити [PERSON] до електропостачання садової ділянки № 643 та прийняти від [PERSON] належні до сплати членські внески ОСМ «Прибрежне». /а.с. 44-50/ Постановою Апеляційного суду Одеської області від 05.04.2018 у справі № 495/5398/16-ц апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 липня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове. Визнано незаконним та скасовано рішення звітно-виборчих зборів уповноважених членів ОСМ «Прибрежне», оформлене протоколом № 8 від 28.05.2016 щодо виключення [PERSON] з числа членів садового товариства ОСМ «Прибрежне». Зобов`язано ОСМ «Прибрежне» поновити [PERSON] в членстві ОСМ «Прибрежне». Стягнуто на його користь моральну шкоду у розмірі 1000 грн та судові витрати. /а.с.51-56/ Нормативне обґрунтування. Оцінка аргументів сторін, висновки суду У відповідності зі ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно положень ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 6 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2021 року у справі № 398/3086/19 (провадження № 61-9893св20) зазначено, що: «за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Також у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 753/13197/18 (провадження № 61-7891св21) прийнято висновок про те, що вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений\~статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Не є предметом судового захисту, інформація яка будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів Відповідача, не можна перевірити на предмети їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Таким чином, розглядаючи дану справу, суду належить встановити такі обставини: чи відбулось поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; чи стосується поширена інформація [PERSON] ; чи є поширена інформація недостовірною, тобто чи є висловлене відповідачем твердження щодо того, що позивач є «сепаратистом» «та йому достовірно відомо, що він є сепаратистом» оціночним судженням; та насамкінець чи порушує особисті немайнові права поширення зазначеної інформації. Судом встановлено, що 23 квітня 2024 року відбулись збори членів ОСМ «Прибрежне», на яких були присутні, зокрема [PERSON] та [PERSON] між якими виникла суперечка, свідками якої стали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; [PERSON] та [PERSON] . Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які були безпосередньо допитані судом та попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання, повідомили, що дійсно чули, як [PERSON] назвав [PERSON] «сепаратистом». Позивач неодноразово у судових засіданнях акцентував увагу на тому, що висловлена щодо нього інформація, про те, що він є «сепаратистом» є особливо принизливою та завдає йому неабияких моральних страждань, враховуючи, що указом Президента України в державі введено воєнний стан, за посягання на територіальну цілісність і недоторканність України передбачено кримінальну відповідальність, а отже порушує його особисті немайнові права та підлягає спростуванню. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що за семантикою іменник «сепаратизм» (від лат. separatio\~відокремлення)\~це прагнення окремих груп населення чи організації до відокремлення, відособлення; рух за надання частині держави права автономії або за її повне відокремлення й створення нової держави, тобто посягання на територіальну цілісність України. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до\~пункту 20\~частини першої статті 106 Конституції України,\~Закону України\~"Про правовий режим воєнного стану", указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року\~ і до сьогодні, в Україні введено воєнний стан. Враховуючи викладене, запобігання злочинам проти основ національної безпеки наразі є одним із пріоритетних напрямків діяльності державних органів. У відповідності до\~ст. 2 Конституції України є унітарною державою. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Посягання на територіальну цілісність держави України є елементом диспозицій таких кримінально караних діянь проти основ національної безпеки України, як посягання на територіальну цілісність і недоторканість України (ст. 110 КК України), фінансування дій, вчинених з метою насильницької зміни чи повалення конституційного ладу або захоплення державної влади, зміни меж території або державного кордону України (ст. 110-2\~КК України), державна зрада (ст. 111 КК України). У зв`язку з викладеним інформація про те, що позивач є сепаратистом, містить відомості про наявність в його діях ознак кримінально караних діянь, тобто є фактичним судженням, а обставини, які висвітлені на засіданні правління широкому колу осіб, мають бути предметом доказування в кримінальному провадженні. Презумпція невинуватості та забезпечення доведення вини є однією з засад кримінального судочинства, яка внормована\~статтею 17 КПК України. Положення згаданої судом\~статті 17 КПК України\~узгоджуються зі змістом\~ст. 2 КК України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Гарантія того, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, становить зміст принципу презумпції невинуватості. Тягар доведення факту вчинення обвинуваченим (підсудним) злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у § 39 Рішення Страсбурзького суду "Капо проти Бельгії" від 13 січня 2005 року. Твердження про наявність в діях позивача ознак тяжких злочинів проти основ національної безпеки України, яка (наявність) припускає, принаймні, повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, тобто суспільно небезпечного винного діяння (дії або бездіяльності), передбаченого Кримінальним кодексом України, безпосередньо стосується його особистих немайнових прав. Інформація про причетність позивача до вчинення кримінально караних діянь є такою, що порочить його честь та гідність, оскільки містить твердження про скоєння ним суспільно небезпечних винних діянь, відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України. Позивач є членом ОСМ «Прибрежне», представляє його інтереси у суді як юрист, з 2019 по 2021 рік був головою ОСМ «Прибрежне», працював в органах МВС, тому має користуватися повагою та довірою оточуючих осіб, тому відомості про вчинення ним кримінально караних дій посягають і завдають шкоди його немайновим інтересам. Тому такі відомості є інформацією, що посягає на особисте немайнове право особи на недоторканість честі, гідності, ділової репутації Як зазначено судом, тягар доведення достовірності поширеної інформації, яка містить в собі фактичні судження і має бути підтверджена належними фактичними даними, закон покладає на особу, що поширила цю інформацію. Разом з тим відповідачем не надано відомостей про наявність таких, що розслідуються та розглядаються судами, кримінальних проваджень, по яким позивач мав би статус підозрюваної, обвинуваченої або засудженої особи, тобто суду не надано доказів достовірності цієї інформації. Ствердження відповідача та його представника про те, що це помста зі сторони позивача відповідачу не підтверджені в ході судового розгляду справи. В постанові Верховного Суду від\~23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 вказано, що\~принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Враховуючи вищезазначене, дослідивши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні сторін, свідків, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, суд доходить висновку, що у справі наявний юридичний склад стверджуваного позивачем порушення, а отже наявні підстави для задоволення вимог позивача, а саме: визнання інформації проголошеної на засіданні правління ОСМ «Прибрежне» про те, що він є «сепаратистом» недостовірною, та зобов`язання [PERSON] спростувати недостовірну інформацію. Що стосується вимоги про стягнення з відповідача відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 32 000,00 грн., суд зауважує наступне. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно з ч. 1\~ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 4 ч. 2 вказаної статті передбачено, що моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до\~ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, який здійснюється способами, встановленими\~главою 3 ЦК України, зокрема, шляхом відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 280 ЦК України регламентовано, що моральна шкода підлягає відшкодуванню, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано такої шкоди. Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди, про що зазначено у п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Зазначені роз`яснення містяться в\~Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року. Верховний Суд у\~постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17\~зробив висновок, що «..адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого». Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч.1\~ст. 1167 ЦК України). З врахуванням фактичних обставин справи, характеру та обсягу спричинених моральних страждань, принципів справедливості, добросовісності та розумності, з урахуванням доведеності вини відповідача у спричиненні відповідачу моральної шкоди, суд вважає за необхідне призначити позивачу відшкодування відповідачем моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн, а отже в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Вирішення питання щодо судових витрат Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, вимоги щодо\~стягнення\~з\~відповідача на\~користь\~позивача\~суми судового\~збору\~у\~розмірі 3000,00\~грн\~також\~підлягають задоволенню\~\~частково пропорційно\~розміру\~задоволених\~позовних вимог\~наступним\~чином: 32000 грн /заявлені позовні вимоги/:5000/ задоволені позовні вимоги /= 6,4; 5753 грн /сума сплаченого судового збору/:6,4= 898,9 грн.

Outcome: partial