Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

І.Короткий зміст позовних вимог 10.03.2025 адвокат Матвіїв В.М. в інтересах [PERSON] звернувся в суд з позовом до Боратинської сільської ради про визнання права власності. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач отримав в дар від своєї матері [PERSON] нерухоме майно, а саме: - 86/100 частин житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] ; - земельну ділянку на території Гіркополонківської сільської ради площею 0,48 га (земельна ділянка під вказаним вище будинком). В результаті численних судових спорів за [PERSON] було визнане право власності на 1/6 частину житлового будинку, яка виділена йому в натурі, та 1/3 частину земельної ділянки. Відтак, позивач вважає, що йому на праві власності має належати 5/6 частин житлового будинку та 2/3 частин земельної ділянки. Право позивача на частку у подарованому нерухомому майні заперечується або не визнається, оскільки державний реєстратор відмовив йому у проведенні реєстраційних дій, мотивуючи це тим, що надані для державної реєстрації документи не дають змоги встановити набуття речових прав на нерухоме майно, їх зміну або припинення. Позивач може захистити своє право лише в судовому порядку в спосіб визнання права власності на майно в порядку ст. 392 ЦК України. З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог позивач просив суд визнати за ним: «1.Право власності на 5/6 житлового будинку, загальною площею 119,8 кв.м., житловою площею 78,6 кв.м. по [ADDRESS] , а саме на: приміщення 1-1 площею 5,7 кв.м., приміщення 1-2 площею 5,4 кв.м., приміщення 1-3 площею 7.2. кв.м., приміщення 1-4 площею 17,6 кв.м., приміщення 1-5 площею 15,9 кв.м., приміщення 1-6 площею 13,9 кв.м., приміщення 1-7 площею 14,6 кв.м., приміщення 1-9 площею 9,8 кв.м., а також господарські будівлі та споруди з яких сарай Б-1, сарай б1, сарай В-1, сарай-літня кухня Г-1, сарай З-1, гараж Д-1, погріб із шийкою Ж, вбиральня К та 5/6 огорожі 1-7. 2.Право власності на 2/3 земельної ділянки площею 0,48 га розташованої у с. Гірка Полонка, Гіркополонківської сільської ради, Луцького р-ну, Волинської області». В судовому засідання представник позивача, адвокат Матвіїв В.М., надав усні пояснення, в яких підтримав аргументи позовної заяви. ІІ.Стислий виклад позиції відповідача Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. III.Процесуальні дії суду, клопотання та заяви учасників судового процесу Ухвалою суду від 13.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 17.06.2025 представник позивача через систему «Електронний суд» подав заяву про уточнення позовних вимог, яка протокольною ухвалою суду від 25.06.2025 прийнята до розгляду. Ухвалою суду від 08.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник відповідача в судові засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. 25.06.2025 суд постановив протокольну ухвалу про відкладення ухвалення та проголошення судового рішення на 04.07.2025. У зв`язку з неявкою в судове засідання 04.07.2025 всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч. 2 ст. 247 ЦПК України). 04.07.2025 суд ухвалив рішення по суті спору. ІV.Фактичні обставини справи \~ \~ \~ \~На підставі рішення Гіркополонківської сільської ради №02 від 11.03.1997 на ім`я [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ВЛ №016587 від 27.07.1997 (а.с. 10), який посвідчив його право власності на земельну ділянку на території Гіркополонківської сільської ради площею 0,48 га, з яких: 0,12 га - для обслуговування житлового будинку і господарських споруд та 0,36 га - для ведення особистого селянського господарства. [PERSON] на праві власності належали: - 1/2 частина житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] (далі - Житловий будинок). Інша 1/2 частина житлового будинку належала його дружині [PERSON] (свідоцтво про право власності від 03.04.2003, а.с. 11); - земельна ділянка на території Гіркополонківської сільської ради площею 0,48 га, з яких: 0,12 га - для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, та 0,36 га - для ведення особистого селянського господарства (далі - Земельна ділянка) (державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ВЛ №016587 від 27.07.1997, а.с. 10). [INFO] [PERSON] помер. Спадщину після його смерті прийняла його дружина [PERSON] (свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.04.2003, а.с. 12, 14). 12.05.2003 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ВЛ №029780 (а.с. 15), який посвідчив її право власності на земельну ділянку. 22.05.2003 [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний) уклали договір дарування житлового будинку (а.с. 16), на підставі якого дарувальник передала безоплатно, а обдаровуваний прийняли у власність 86/100 частки Житлового будинку. 26.06.2003 було здійснено реєстрацію права власності на 86/100 частки Житлового будинку (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №862785 від 26.06.2003, а.с. 18, інформаційна довідка від 25.06.2025, а.с. 89). 22.05.2003 [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний) уклали договір дарування земельної ділянки (а.с. 17), на підставі якого дарувальник передала безоплатно, а обдаровуваний прийняв у власність Земельну ділянку. Площа Земельної ділянки змінилася з 0,48 га на 0,4616 га, з яких: 0,1016 га - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, та 0,36 га - для ведення особистого селянського господарства. 07.06.2003 на підставі договору дарування від 22.05.2003 на ім`я [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ВЛ №029873 (а.с. 19), який посвідчив його право власності на Земельну ділянку. Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 06.05.2010 скасоване рішення Луцького міськрайонного суду від 26.01.2010 у справі №22ц-458/10 за позовом [PERSON] до Луцької районної державної нотаріальної контори, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину та зобов`язання видати нові свідоцтва та ухвалене нове рішення про часткове задоволення позову. Зокрема визнано частково недійсними в частині права на 1/3 частину спадкового майна після смерті [INFO] [PERSON] , видані Луцькою районною державною нотаріальною конторою 03.04.2003 свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з 1/2 частини Житлового будинку та Земельної ділянки (а.с. 20-23). Рішенням Луцького міськрайонного суду від 22.03.2011 у справі №2-424/11, після його перегляду Апеляційним судом Волинської області згідно рішення від 21.06.2011, позов [PERSON] до Гіркополонківської сільської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Зокрема визнано договір дарування житлового будинку, укладений 22.05.2003 між [PERSON] та [PERSON] «частково недійсним» (а.с. 24-26). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.09.2012 у справі №2-7793/11 позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Гіркополонківської сільської ради Луцького району Волинської області\~про визнання права власності на спадкове майно, поділ майна в натурі задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на спадкове майно після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , зокрема на: 1/6 частину Житлового будинку та 1/3 частину Земельної ділянки (площею 0,48 га) (а.с. 28-30). Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 10.10.2012 рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.09.2012 у справі №2-7793/11 залишено без змін, доповнено абзац третій його резолютивної частини реченнями такого змісту: «вартістю 48 044,63 грн., що становить 17/100 частин будинковолодіння. Зобов`язати [PERSON] демонтувати перегородку між приміщеннями 1-11 та 1-10; в приміщенні 1-11 влаштувати перегородку, товщиною 0,10 м із дверним прорізом, переобладнати приміщення 1-10* в кухню,\~\~1-11* в коридор, закласти дверні прорізи між приміщеннями 1-1 і 1-10, 1-7 і 1-8, 1-8 і 1-10, влаштувати дверні прорізи між приміщеннями 1-11* і 1-8, та в приміщення 1-11* влаштувати подвійні вхідні двері. Зобов`язати [PERSON] та [PERSON] влаштувати автономні інженерні мережі електропостачання та опалення» (а.с. 31-32). Державний реєстратор прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Луцької міської ради Форостецький Ігор Олександрович відмовив [PERSON] в державній реєстрації права власності на Житловий будинок у зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, при цьому послався на п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій від 19.02.2025 та від 09.06.2025, а.с. 33, 78). При цьому, в рішенні про відмову в проведенні реєстраційних дій від 09.06.2025 відсутнє посилання на договір дарування житлового будинку від 22.05.2003, хоча такий документ додавався заявником до заяви про державну реєстрацію прав (а.с. 77). За даними державного реєстру речових прав на нерухоме майно судом встановлено, що право власності на 17/100 Житлового будинку зареєстровано за [PERSON] (на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10.03.2025, виданого державним нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Волинської області Бегезою О.П.) (Відповідь на запит суду №1512806 від 25.06.2025, а.с. 88). В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію права власності на Земельну ділянку. В судовому засіданні представник позивача, адвокат Матвіїв В.М. пояснив, що [PERSON] помер, спадщину після його смерті прийняла [PERSON] . Документального підтвердження цих обставин матеріали справи не містять. Позивач звернувся за захистом свого права власності до суду. V.Мотиви суду та застосоване законодавство Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У постанові від 12.12.2018 у справі №442/7505/14-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду виснував, що спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних / неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Відповідно до\~ч.ч.\~1,\~3\~ст.\~364\~ЦК України\~співвласник має\~право на\~виділ у\~натурі частки\~із майна,\~що є\~у спільній\~частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17). За встановлених фактичних обставин справи та з урахуванням релевантних джерел права суд дійшов таких висновків Щодо позовних вимог про визнання права власності на 5/6 Житлового будинку [PERSON] на підставі договору дарування від 22.05.2003 набув 86/100 частки у праві власності на Житловий будинок. Рішенням місцевого суду від 22.03.2011 у справі №2-424/11 цей договір дарування був визнаний «частково недійсним» (без конкретизації в якій саме частині). Логічний аналіз мотивувальної частини цього рішення суду дає підстави вважати, що договір дарування був визнаний недійсним в частині, яка перевищує 5/6 частки у праві власності на Житловий будинок (оскільки інша 1/6 частки у праві власності на Житловий будинок належала [PERSON] ). [PERSON] оформив свої спадкові права після смерті батька [PERSON] в судовому порядку. Рішенням місцевого суду від 10.09.2012 у справі №2-7793/11 за ним було визнано право на 1/6 частки у праві власності на Житловий будинок. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками Житлового будинку, їх частки у праві власності становили 5/6 та 1/6 відповідно. В цьому ж судовому процесі у справі №2-7793/11 [PERSON] реалізував своє право на виділ у натурі частки із Житлового будинку (ст. 364 ЦК України). Рішенням місцевого суду від 10.09.2012 у справі №2-7793/11 (доповненим ухвалою апеляційного суду від 10.10.2012) проведено поділ Житлового будинку шляхом виділу в натурі [PERSON] 1/6 частки із Житлового будинку «вартістю 48 044,63 грн., що становить 17/100 частин будинковолодіння». В рішенні суду зазначені конкретні приміщення згідно технічного паспорта та висновку експерта, які виділені [PERSON] у власність. Суд зауважує, що 1/6 частки є меншою за 17/100 частки (співвідносяться як 50/300 і 51/300). Однак, грошова компенсація за відхилення від ідеальної частки на користь [PERSON] (1/300) була стягнута саме з [PERSON] , якому належало 5/6 частки (або 250/300 частки) і за рахунок частки якого відбулося відхилення. Отже, суд вважає, що [PERSON] були виділені в натурі конкретні приміщення Житлового будинку, які відповідали 17/100 ідеальної частки у праві власності. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.04.2025 у справі №357/3145/20 викладений такий правовий висновок: «Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні тим, що у разі поділу майна кожному співвласнику виділяється майно в натурі і право спільної власності припиняється. Натомість у разі виділу частки зі спільного майна право спільної часткової власності припиняється лише для того учасника, якому ця частка виділяється в натурі, а для інших співвласників режим спільної часткової власності на решту майна зберігається. Із цього також можна зробити висновок, що за наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ, оскільки при визначенні частки одного зі співвласників у натурі частка іншого визначається також і зміні в подальшому не підлягає. У такому випадку суд має зазначити розмір виокремлених частин колишнього спільного майна для обох сторін та визначити конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать позивачеві та відповідачеві». Оскільки Житловий будинок належав на праві спільної власності лише 2 (двом) співвласникам, то між ними міг бути проведений лише його поділ в натурі (а не виділ частки одного з них). Аналізуючи рішення місцевого суду від 10.09.2012 у справі №2-7793/11 (з врахуванням рішення апеляційного суду від 10.10.2012), суд зауважує, що в ньому вирішене питання про визначення в натурі частки [PERSON] , як одного з співвласників Житлового будинку, із зазначенням конкретних приміщень, виділених йому в рахунок цієї частки. Однак, цим рішенням суду не визначена в натурі частка [PERSON] ,\~якіншого співвласника, а також в цілому не визначені конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися у результаті поділу Житлового будинку та належать колишнім співласникам (наприклад, квартири). З часу ухвалення судових рішень у справі №2-7793/11 змінилася практика правозастосування, в тому числі судова практика. Остання спрямовує учасників цивільного обороту на те, що у результаті поділу нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, кожному із співвласників потрібно визначити окрему площу, яка має складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України, а щодо житлових приміщень - також з врахуванням вимог частини першої статті 379 ЦК, частини першої статті 50 Житлового кодексу України (п. 6.19.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.04.2025 у справі №357/3145/20). Відтак, суд дійшов висновку, що юридично поділ Житлового будинку між співласниками не був завершений (навіть попри те, що спір у справі №2-7793/11 був вирішений). Підтвердженням цього також є відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з яких вбачається, що після «поділу» Житлового будинку виділена в натурі частка [PERSON] не була зареєстрована як окремий об`єкт нерухомого майна (натомість була зареєстрована частка 17/100 в праві спільної часткової власності на Житловий будинок, яка потім, вочевидь, в порядку спадкування перейшла до його спадкоємця). У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01.07.2021 у справі №9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі №462/5368/16-ц (пункти 4, 36)). Для суду є очевидним, що позивач прагне виділити свою частку у праві спільної часткової власності в натурі, тим самим завершити юридичний процес поділу Житлового будинку. Про це свідчить буквальний аналіз прохальної частини позовних вимог, з якого слідує, що позивач просить визнати за собою право власності на конкретні приміщення в Житловому будинку, які складають його частку у праві власності. Безсумнівно, що такі позовні вимоги не можуть не впливати на права власника інших приміщень Житлового будинку (іншого співвласника). Встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові. У спорі про поділ спільного майна в натурі (виділ частки в натурі з цього майна) належним відповідачем має бути інший (і) співвласник (и), а не орган місцевого самоврядування, на території якого знаходиться нерухоме майно. Навіть якщо позовні вимоги розглянути в іншому аспекті і не інтерпретувати їх як спір про поділ майна (виділ частки в натурі), а, наприклад, як спір про визнання права власності (спосіб захисту згідно ст. 392 ЦК України), на чому, власне, наполягає позивач, то і в такому разі належним відповідачем має бути інший співвласник Житлового будинку (на даний час ним є [PERSON] ). Так, останній належить 17/100 (або 51/300) частки, а позивач ставить питання про визнання за собою права на 5/6 (або 250/300) частки у праві спільної власності на Житловий будинок, тобто він «претендує» на частку іншого співвласника. Будь-який спір щодо визначення частки у праві на спільне майно, стосується прав та інтересів іншого (их) співвласника (ів). Отже, в задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав їх заявлення до неналежного відповідача. При цьому, суд не висловлює міркувань щодо доведеності факту порушення прав позивача в даному спорі. Щодо позовних вимог про визнання права власності на 2/3 Земельної ділянки [PERSON] набув у власність Земельну ділянку на підставі договору дарування від 22.05.2003. Рішенням апеляційного суду від 26.01.2010 у справі №22ц-458/10 свідоцтво про право на спадщину за законом від 03.04.2003, яке підтверджувало права дарувальника на Земельну ділянку, визнане недійсним в частині права на 1/3 частку. Однак, сам договір дарування, як правовстановлюючий документ, в судовому порядку недійсним не визнавався. Відтак, він є дійсним (презумція правомірності правочину). Попри це, рішенням місцевого суду від 10.09.2012 у справі №2-7793/11 право власності на 1/3 частку Земельної ділянки в порядку спадкування визнано за [PERSON] . Попри те, шо договір дарування є дійсним, він не може «конкурувати» з судовим рішенням, яке набрало законної сили (в частині власника 1/3 частки у праві власності на Земельну ділянку). Позивач зазначив, що він «не претендує на частку земельної ділянки, що перевищує 2/3 її площі». Для суду є очевидним, що позивач прагне досягти правової визначеності в питанні визначення обсягу своїх майнових прав на Земельну ділянку. Це - легітимна мета. Суд погоджується з позивачем в тому, що визнання недійсним договору дарування в частині 1/3 частки Земельної ділянки не буде ефективним способом захисту його права. Належним (ефективним) способом захисту може бути вимога про визнання права на 2/3 частки у праві власності на земельну ділянку (визнання права власності на 2/3 частки Земельної ділянки). Однак, для цього позивачу, слід: - по-перше, довести факт порушення його права. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Суд зауважує, що надані позивачем рішення державного реєстратора про відмову в державній реєстрації речового права стосуються Житлового будинку, а не Земельної ділянки; - по-друге, визначити належного відповідача у спорі. Хоча позивач заявляє, що не претендує на частку у праві власності, яка належить іншому співвласнику Земельної ділянки, це не означає, що спір у справі не стосується прав останнього. Як вже зауважив суд, будь-який спір щодо визначення частки у праві на спільне майно, стосується прав та інтересів іншого (их) співвласника (ів). Відтак, суд вважає, що Боратинська сільська рада не є належним відповідачем у справі. Таким відповідачем є інший співвласник Земельної ділянки (спадкоємець [PERSON] , яким, вочевидь, є [PERSON] ). Отже, в задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав їх заявлення до неналежного відповідача. При цьому, суд не висловлює міркувань щодо доведеності факту порушення прав позивача в даному спорі. В цілому суд констатує, що дав відповіді на всі важливі аргументи позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10.02.2010). VI.Судові витрати Враховуючи результат вирішення спору,

Outcome: dismissed