Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-01 00:00:00

У березні 2025 року [PERSON] звернулась до Святошинського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] , у якому просить витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0275, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є власником земельної ділянки площею 0,0701 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0275, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Однак, вказана земельна ділянка вибула з власності та володіння позивача поза її волею на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.06.2017 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. за реєстровим № 4927. Позивач вказує, що не мала наміру на продаж належної їй земельної ділянки, довіреності на право розпорядження майном [PERSON] не видавала, кошти за спірним договором не отримувала. Обставини щодо недійсності укладеної між позивачем та [PERSON] довіреності були предметом розгляду у справі № 759/13817/18. З урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду у справі № 759/13817/18, позивач звертається із вказаним позовом до суду та просить відновити її порушене право у належний спосіб. Також заявник просить суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0275, що розташована за адресою: [ADDRESS] , про що представником позивача - адвокатом Осколковим І.Л. подано заяву про забезпечення позову. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 19 березня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Святошинського районного суду міств Києва від 19 березня 2025 року накладено арешт на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0275, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 24 березня 2025 року представник позивача - адвокат Осколков І.Л. за допомогою системи «Електронний суд» подав заяву про усунення недолків. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 березня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання у справі. 21 квітня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача - адвоката Гурези І.О. надійшов відзив на позовну заяву, у якому стороною відповідача заперечуються заявлені [PERSON] позовні вимоги. Відповідач просить постановити ухвалу про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки про вибуття спірної земельної ділянки з володіння позивача остання дізналася ще у 2018 році, а тому із вказаним позовом вона звернулася до суду із порушенням позовної давності. Також відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, вказуючи на те, що він є добросовісним набувачем права власності щодо спірної земельної ділянки, а сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності. Задоволення позовних вимог [PERSON] спричинить індивідуальний та надмірний тягар для добросовісного набувача, що суперечить висновкам ЄСПЛ. Мета, яку переслідує позивач та наслідки для відповідача як добросовісного набувача у вигляді безоплатного позбавлення його майна, яким він тривалий час володіє, є неспівмірними. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21 травня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Під час судового слухання представник позивача та позивач підтримали подану позовну заяву, просили її задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність, просив провадження у справі закрити. 01 липня 2025 року під час судового засідання, після судових дебатів, судом, на підставі положень ч. 1 ст. 244 ЦПК України, ухвалено відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на 02 липня 2025 року. На проголошення судового рішення учасники справи не з`явились. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,01 га з кадастровим номером 8000000000:75:670:0275, що розташована за адресою: за адресою: [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного з [PERSON] , посвідченого 18 серпня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С.Т., зареєстрованого у реєстрі за № 436. 30 червня 2017 року, діючи в інтересах [PERSON] відповідно до довіреності, посвідченої 04 травня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С.Т., зареєстрованої у реєстрі за № 342, [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку з кадастровим номером №8000000000:75:670:0275, площею 0,01 га, що розташована за адресою: за адресою: [ADDRESS] , про що укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 4927. За заявою [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення було відкрито кримінальне провадження у Бориспільському відділі поліції, про що внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019110100000952 від 06 червня 2019 року, у межах якого 24 жовтня 2019 року судовим експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Чуднецовою О.С. проведено судову почеркознавчу експертизу та складений висновок експерта № 17-3/1536. Відповідно до висновку експерта від 16 листопада 2021 року № СЕ-19/111-21/43979-ПЧ, виконаного судовим експертом відділу почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку лабораторії криміналістичних видів досліджень Київського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Юріною Ольгою, встановлено, що підпис в графі «підпис» від імені [PERSON] у довіреності від 04 травня 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С.Т., зареєстрованої у реєстрі за № 342, нотаріальний бланк НМА 513173, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням її підпису; а також встановлено, що рукописний запис « [PERSON] » в графі «підпис» у довіреності від імені [PERSON] від 04 травня 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С.Т., зареєстрованої у реєстрі за № 342, нотаріальний бланк НМА 513173, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Так, у постанові Верховного суду від 10.07.2019 (справа №686/23256/16-ц) та від 25.03.2021 (справа №752/21411/17) зроблено висновок проте, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його. Як встановлено, довіреність від 04 травня 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С.Т., зареєстрованої у реєстрі за № 342, нотаріальний бланк НМА 513173, видана від імені [PERSON] , якою вона уповноважила [PERSON] , зокрема, продати за ціну та на умовах на свій розсуд належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,1 га , кадастровий номер 8000000000:75:670:0275, що розташована за адресою: [ADDRESS] , є такою, що не відповідає волевиявленню позивача, адже підписувалась не нею. Довіреність підписувалась невстановленою особою шляхом підробки підпису позивача та рукописного тексту. Рукописний запис « [PERSON] » в графі «підпис» у довіреності від імені [PERSON] від 04 травня 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С.Т., зареєстрованої у реєстрі за № 342, нотаріальний бланк НМА 513173, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Таким чином, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30.06.2017, за яким право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0275, що розташована за адресою: [ADDRESS] перейшло до [PERSON] , був підписаний невстановленою особою шляхом підробки підпису [PERSON] та рукописного тексту. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.06.2017, [PERSON] , діючи від імені [PERSON] , передав у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0275, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Отже, наразі право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] . За змістом статей 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. З досліджених доказів вбачається, що у справі відсутні будь-які докази, що свідчать про укладання від імені [PERSON] договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0275, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Каплуном Ю.В., оскільки відповідач не надав та не спростував жодного доказу. Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] не підписувала довіреність, якою нібито уповноважила [PERSON] укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30.06.2017, за яким право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0275, що розташована за адресою: [ADDRESS] , перейшло до [PERSON] . Висновок експертного дослідження, який встановлює вказану обставину, за оцінкою суду є обґрунтованими, стосуються обставин, які підлягають доказування у даній справі, є чітким та повним, не містять розбіжностей між собою та матеріалами справи, а тому приймаються судом до уваги як належний доказ по справі. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до положень ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно з ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до положень ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Тобто, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Важливість визначення моменту переходу права власності на нерухомі речі, пояснюється тим, що саме з цим моментом пов`язаний перехід до набувача відповідного об`єкта правомочностей, що складають зміст суб`єктивного права власності, - права володіння, права користування та права розпорядження. Позивач просить витребувати спірну земельну ділянку у відповідача на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України. Згідно з приписами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя стаття 388 ЦК України). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Аналогічний висновок узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 р у справі № 488/5027/14-ц. У даному випадку земельна ділянка вибула з володіння власника поза її волею без прийняття нею відповідного рішення, а тому наявні законні підстави для її витребування із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] . Такий спосіб захисту відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Відповідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Таким чином, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Оскільки судом достовірно встановлено, що [PERSON] не надавала згоди на здійснення від її імені купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0275, що розташована за адресою: [ADDRESS] , про те, що належна їй на праві власності земельна ділянка вибула із її володіння дізналася у 2018 році та звернулася у вересні 2018 року з позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко С.Т. про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу, зобов`язання вчинити дії (справа №759/13817/18). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року, в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року позов [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко С. Т. та [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідачів: [PERSON] та [PERSON] , про визнання недійсними довіреностей та договорів купівлі-продажу земельних ділянок та зобов`язання нотаріуса вчинити дії задоволено частково. Визнано недійсною довіреність від 04 травня 2017 року, укладену від імені [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С. Т., зареєстровану в реєстрі № 342. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,01 га з кадастровим номером 8000000000:75:670:0275, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений 30 червня 2017 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В., зареєстрований в реєстрі за № 4927. В іншій частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко С.Т. та [PERSON] відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року в частині задоволених позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 22 січня 2025 року постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсною довіреності та договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,01 га змінено, викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Верховний Суд у вказаній постанові виснував, що позовні вимоги про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу земельної ділянки є неналежними, оскільки не призведуть до відновлення порушених прав [PERSON] . Отримавши вказану постанову суду касаційної інстанції [PERSON] у березні 2025 року звернулася до суду із позовом про витребування майна із незаконного чужого володіння, ураховуючи висновки Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 у справі №759/13817/18. З урахуванням зазначеного, відсутні підстави для закриття провадження у справі згідно п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, про що ставить питання сторона відповідача. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення. Таким чином, враховуючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, обрання позивачем належного способу захисту його прав, що дає підстави для задоволення позову. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, документально підтверджені судові витрати позивача, понесені ним при подачі позовної заяви до суду, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 12 490,00 грн., сплачені позивачем відповідно до квитанції ID 8817-7209-2469-7622 від 24.03.2024 року. На підставі викладеного та

Outcome: approved