Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

Позивач 09.04.2025 звернулась до суду з позовом до [PERSON] і просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 12 серпня 2006 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції у місті Донецьку, актовий запис № 283. Позов мотивований тим, що з відповідачем спільне життя не склалось, між сторонами почали виникати конфлікти, причиною конфліктів є несумісність характерів та різні погляди на життя. Відновлювати розірвані відносини позивач не має наміру, сторони проживають за різними адресами. За таких обставин подальше подружнє життя з відповідачем і збереження сім`ї [PERSON] вважає неможливим, тому просить шлюб розірвати. Ухвалою суду від 15.04.2025 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до слухання у відкритому судовому засіданні. Цією ухвалою учасникам справи визначено строк для подачі заяв по суті справи. Відповідач у встановлений термін відзиву на позов не подав. Позивач в судове засідання не з`явилась, в позовній заяві просила справу розглядати без її участі та без участі її представника, позовні вимоги підтримала. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про слухання справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час слухання розгляду справи, повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив. Згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Розглянувши додані до позовної заяви документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] , 12 серпня 2006 року було зареєстровано шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції у місті Донецьку, актовий запис № 283, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 07.05.2025. Від шлюбу позивач спільно із відповідачем має двох неповнолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20.11.2006 та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.10.2012. Подружні відносини подружжя припинило, спільне господарство не ведеться, подальше збереження шлюбу позивач вважає не можливим, оскільки це суперечить його інтересам. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя відповідно до ст. 110 СК України. Оскільки, позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ч. 1 ст. 113 СК України). Отже, після розірвання шлюбу прізвище позивачу необхідно залишити « [PERSON] ». Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає наступне: Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. (Постанова ВП ВС від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16). Під час розгляду справи судом встановлено, що між позивачем, [PERSON] та адвокатом Герасимчук О.О. було укладено договір про надання правової допомоги від 02.04.2025. Згідно із умовами договору клієнт сплачує адвокату за надання правової допомоги гонорар в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень за розгляд справи в суді першої інстанції. За надання правової допомоги гонорар сплачується авансом в безготівковій формі на розрахунковий або картковий рахунок адвоката. З матеріалів справи не вбачається, що позивачем надано документ, який би детально описував надану адвокатом професійну правову допомогу (акт виконаних робіт, детальний опис), а також належний фінансовий документ (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки), який би підтверджував оплату нею наданих послуг з правової допомоги. Враховуючи наведене, а саме те, що позивачем документально не підтверджено понесені витрати на правову допомогу, а також те, що відповідач заперечує проти суми винагороди адвоката, суд приходить до висновку, що витрати позивача на правову допомогу не підлягають стягненню за рахунок відповідача. Також, суму судового збору в розмірі 968,96 грн, сплачений позивачем при подачі позову до суду через систему «Електронний суд» слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved