Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] в якому просив суд визначити місце проживання їх малолітньої дитини [PERSON] , 2019 р.н. разом із ним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 31.01.2023 року Деснянським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким шлюб між ним та відповідачкою було розірвано. 19.07.2023 року Подільським районним судом м. Києва ухвалено рішення про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина. Позивач аліменти сплачує, заборгованість по ним відсутня. В березні 2022 року відповідач на власний розсуд визначила місце проживання сина без згоди позивача, вивезла сина у Францію, де вони проживали по липень 2024 року. У Франції малолітній син не отримував належного виховання та піклування. Відповідач не забезпечувала гідний рівень життя та розвитку дитини, не належним чином виконувала свої материнські обов`язки. Крім того, перебуваючи за межами України відповідач перешкоджала позивачу не тільки виховувати сина, а навіть з ним спілкуватися. На день подачі позову до суду син проживає з позивачем, у них гарні, теплі стосунки. Оскільки між позивачем та відповідачем існує спір щодо визначення місця проживання дитини, позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 07.08.2024 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. 14.08.2024 року відповідачем до суду подано зустрічний позов до [PERSON] про встановлення постійного місця проживання дитини. Вимоги зустрічного позову мотивовані тим, що після 24.02.2022 року на початку повномасштабного вторгнення Росії на територію України, а саме у березні 2022 року позивач та відповідач виїхали в Івано-Франківську область, м. Калуш, де прийняли спільне рішення, що з метою збереження життя і безпеки їх спільної дитини вона має разом із сином виїхати за межі України, а саме до Франції, м. Ліль, де мешкає двоюрідна сестра відповідача. Про те, що їх рішення було спільним і узгодженим свідчить той факт, що відповідач особисто відвіз позивачку і сина до пункту перетину кордону з Україною. У Франції позивачка отримала прихисток та соціальну підтримку, в подальшому отримала окреме житло за адресою: [ADDRESS] , оренда і утримання якого субсидюється державою Франція. Позивачка і син мають медичне страхування за рахунок якого покриваються витрати на лікування, дитина з 2022 року відвідував молодшу школу та регулярно займався з логопедом, спілкувався з психологом. В подальшому відповідач в односторонньому порядку самоусунувся від спілкування та підтримки родини, за власною ініціативою подав позов до суду про розірвання шлюбу. Після повернення до України, 22.07.2024 р. позивач зустрілася з відповідачем за місцем свого проживання: [ADDRESS] . Позивач та відповідач домовились про те, що в цей день відповідач проведе час з сином на одинці і ввечері поверне дитину до його місця проживання разом із матір`ю, де дитина має комфортні умови для проживання, що не порушить звичний режим дитини. Однак відповідач не дотримався спільних домовленостей і відібрав малолітню дитину від матері. Після цього відповідач свідомо не дає їй можливості, як матері бачити сина, брати участь у його вихованні, дбати про нього, про що вона неодноразово зверталася до органів поліції. Таким чином, вважає, що в найкращих інтересах малолітнього сина та для забезпечення його безпеки буде проживання разом із мамою, з якою він постійно проживав і яка займалася його вихованням, розвитком та забезпеченням в повному обсязі. Ухвалою суду, що занесена до протоколу судового засідання від 17.12.2024 року зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації надати висновок про розв`язання спору. Ухвалою суду, що занесена до протоколу судового засідання від 24.09.2025 року зустрічну позовну заяву долучено до матеріалів первісного позову. 06.11.2025 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. Ухвалою суду від 23.04.2025 року повторно зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації надати висновок про розв`язання спору. 04.06.2025 року від представника третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації надійшли письмові пояснення по справі. Ухвалою суду від 06.11.2024 року закрито підготовче засідання, призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач за первісним позовом просив суд про задоволення його позовних вимог з підстав, що викладені у позові. Щодо зустрічного позову, то просив суд відмовити у його задоволенні. Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні просив первісний позов задовольнити з підстав викладених у позові. Щодо зустрічних позовних вимог, просив суд відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні первісного позову. Зустрічний позов просив задовольнити з підстав, що викладені у ньому. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином про день та час розгляду справи, в своїх письмових заявах просили проводити розгляд справи без їх участі. Допитана в якості свідка у справі [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знайома з позивачем у справі [PERSON] . Їй відомо про те,що він дуже хоче, щоб син [PERSON] проживав із ним. Влітку 2024 року вони разом відпочивали у Яремче , він із своїм сином, а вона із своєю дитиною, він дуже уважний до свого сина і люблячий батько. Вислухавши вступне слово учасників судового розгляду, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі з 23.02.2019 року по 31.01.2023 року знаходилися у зареєстрованому шлюбі, від якого [INFO] народився син [PERSON] . Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з відповідачкою (матір`ю дитини). 19.07.2023 року Подільським районним судом м. Києва ухвалено рішення про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина з позивача у справі (батька дитини). Як зазначив в судовому засіданні позивач в березні 2022 року відповідач на власний розсуд визначила місце проживання сина без його згоди, вивезла сина у Францію, де вони проживали по липень 2024 року. У Франції малолітній син не отримував належного виховання та піклування. Відповідач не забезпечувала гідний рівень життя та розвитку дитини, не належним чином виконувала свої материнські обов`язки. Крім того, перебуваючи за межами України відповідач перешкоджала позивачу не тільки виховувати сина, а навіть з ним спілкуватися. На день подачі позову до суду син проживав з ним, у них гарні, теплі стосунки. Під час знаходження позову в суді, відповідачка взяла сина, щоб поспілкуватися з ним та погуляти і не повернула йому. Сторона відповідача не погоджуючись з поясненнями позивача, зазначила, що після 24.02.2022 року на початку повномасштабного вторгнення Росії на територію України, а саме у березні 2022 року позивач та відповідач виїхали в Івано-Франківську область, м. Калуш, де прийняли спільне рішення, що з метою збереження життя і безпеки дитини відповідач має разом з сином виїхати за межі України, а саме до Франції, м. Ліль, де мешкає двоюрідна сестра позивача. У Франції позивачка отримала прихисток та соціальну підтримку, в подальшому отримала окреме житло за адресою: [ADDRESS] , оренда і утримання якого субсидюється державою Франція. Позивачка і син мають медичне страхування за рахунок якого покриваються витрати на лікування, дитина з 2022 року відвідував молодшу школу та регулярно займався з логопедом, спілкувався з психологом. В подальшому позивач в односторонньому порядку самоусунувся від спілкування та підтримки родини, за власною ініціативою подав позов до суду про розірвання шлюбу. Після повернення до України, 22.07.2024 р. відповідач зустрілася з відповідачем за місцем свого проживання: [ADDRESS] . Позивач та відповідач домовились про те, що в цей день батько проведе день з сином на одинці і ввечері поверне дитину до його місця проживання разом із матір`ю, де дитина має комфортні умови для проживання, що не порушить звичний режим дитини. Однак позивач не дотримався спільних домовленостей і відібрав малолітню дитину від матері. Після цього позивач свідомо не давав їй можливості, як матері бачити сина, брати участь у його вихованні, дбати про нього, про що вона неодноразово зверталася до органів поліції. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного. Відповідно до наданої довідки від 01.08.2024 року позивач у справі [PERSON] працює в ТОВ «МЕД ЕЙП» на посаді директора. Дохід за період з 01.08.2023 року по 31.07.2024 року склав 101 500.00 грн. Згідно з довідкою від 18.09.2024 року виданою відповідачу [PERSON] , її сину [PERSON] в приміщенні МЦ «Педіатрія з любов`ю» з 21.08.2019 року по 05.09.2020 рік проведені планові і позапланові щеплення. З 2021 року по 2024 рік регулярно зверталися в клініку очно і онлайн. Згідно з довідками від нарколога від 16.09.2024 року та від психіатра від 11.09.2024 року відповідачка [PERSON] не перебуває під наглядом таких лікарів. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов, проведеного за зверненням відповідачки у справі [PERSON] представниками Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА в м. Києві в квартирі [ADDRESS] , умови проживання: в квартирі - чисто, охайно, є всі необхідні меблі та побутова техніка. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: в дитини є окрема кімната, облаштована меблями, наявні іграшки відповідно до віку дитини, одяг і взуття. До подачі позову до суду позивач звертався за актом обстеження умов проживання. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 20.09.2023 року проведеного за зверненням позивача [PERSON] представниками Служби у справах дітей та сім`ї Подільської РДА в м. Києві в квартирі [ADDRESS] , умови проживання добрі, в квартирі наявні всі необхідні меблі та побутова техніка. У [PERSON] окрема кімната, місце для сну, багато іграшок, умови проживання створені. Відповідно до довідки від 06.08.2024 року, що видана позивачу [PERSON] , в тому, що він працює на посаді директора в ТОВ «МЕД ЕЙП» і з червня 2023 року на добровільній основі здійснювалися відрахування із доходів аліментів на користь його сина [PERSON] в розмірі 25% від доходу. Відповідно до наданих суду доказів, відповідачка наразі з сином [PERSON] перебуває у Франції, м. Ліллі. Завершила тренінг з 08.04.2024 року по 24.10.2024 року, очна форма в організації «ГРЕТА ЛІЛЬ МЕТРОПОЛЬ», тема та мета тренінгу:затверджувати реалістичний та досяжний професійний проект, враховувати територіальний економічний контекст, застосовувати набуті знання, підтверджені навички, необхідні для досягнення поставлених цілей, заробітна плата 723,36 євро. [PERSON] отримує виплати 401,00 євро на місяць (допомога на житло). Згідно з витягом з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини Подільської РДА в м. Києві від 04.06.2025 року про визначення місця проживання малолітньої дитини, орган опіки та піклування не має правових підстав у наданні висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] у зв`язку із неможливістю на сьогоднішній день визначення психоемоційного стану та особистої прихильності дитини до батьків та підтвердження проживання дитини в Подільському районі м. Києва. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України). Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини четверта та шоста статті 19 СК України). Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року), зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц вказала, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У Європейській конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, зазначено, що предметом цієї Конвенції є у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосуються дітей, визнається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов`язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад стосовно місця проживання дітей і доступу до них. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків. Подібний висновок Верховний Суд зробив у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, на яку позивач посилається у касаційній скарзі. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Об`єднана палата зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків та є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Судам слід пам`ятати, що основним суб`єктом, на якого має вплив ухвалене рішення у сімейних спорах цієї категорії, є саме дитина. У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: - особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності); - відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); - можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків); - стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги); - стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо. Указане тлумачення статті 161 СК України при розгляді категорії справ, що стосуються надчутливої сфери правовідносин (оскільки йдеться не просто про спір між позивачем і відповідачем, а про долю дитини), є сталим та однозначним у практиці Верховного Суду (див. постанови від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18, від 15 квітня 2020 року у справі № 761/35714/16-ц, від 23 жовтня 2021 року у справі № 127/17427/20, від 08 вересня 2023 року у справі № 639/3862/20, від 28 вересня 2023 року у справі № 944/5191/19). Крім того, першочерговим завданням держави є забезпечення безпеки і права на життя дитини, що проголошено статтею 6 Конвенції про права дитини, а тому, розглядаючи справи про визначення місця проживання дитини з урахуванням особливостей, спричинених введенням в Україні воєнного стану, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, судове рішення має бути спрямованим на забезпечення її безпеки і права на життя (див. постанови Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, від 24 травня 2023 року у справі № 127/9377/21, від 14 червня 2023 року у справі № 760/31518/21). Судом встановлено, що як мати, так і батько піклуються про сина, проте між сторонами виник конфлікт щодо визначення місця проживання дитини. На момент ухвалення рішення судом (08.07.2025 року) мати вивезла дитину за кордон до Франції, де матір отримує соціальні виплати на себе та дитину та утримує себе та дитину. Позивач (батько дитини) не надав достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності визначення місця проживання дитини з ним з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків. Ураховуючи норми Конвенції про права дитини щодо забезпечення її якнайкращих інтересів та безпеки і права на життя, введення в Україні воєнного стану, перебування дитини з матір`ю у Франції, малолітній вік, соціальні зв`язки та психологічну прив`язаність, суд приходить до висновку, що в умовах воєнного стану в Україні дитині безпечніше залишатися з матір`ю у Франції. Визначення місця проживання дитини з матір`ю не позбавляє позивача батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обоє з батьків, спір між якими вирішується судом. При істотній зміні обставин сторони мають право ініціювати визначення іншого порядку фізичної опіки щодо дитини. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності. Факт проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України). Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18), від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21)). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено: "закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: "питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що "під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини". Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Отже при вирішенні даного спору суд враховує інтереси дитини, права батьків на виховання дітей і обов`язки батьків діяти в її інтересах, відсутність доказів того, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю буде суперечити інтересам дитини, тому приходить до висновку про задоволення первісного позову та визначення місця проживання дитини з матір`ю. На підставі викладеного,

Outcome: approved