Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав, відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та стягнення понесених судових витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка з 28.08.2010 року перебувала із відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 20.06.2014 року шлюб було розірвано. Сторони не проживають разом з травня 2013 року, дитина залишилася проживати з позивачем. Батько після розірвання шлюбу самоусунувся від виховання дитини, матеріальної допомоги на його утримання не надавав, не сплачує аліменти, з сином не спілкується до теперішнього часу, його життям не цікавиться. Відповідно до довідки, від 08.08.2024 року, виданої відділом державної виконавчої служби, загальна заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів становить 175 125, 20 грн. Тому просила суд позбавити відповідача батьківських прав . Ухвалою суду від 30 серпня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання . 05 травня 2025 ухвалою суду підготовче провадження у вказаній цивільній справі закрито, призначено судовий розгляд. В судовому засіданні позивач та представник підтримали позовні вимоги , просить їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання неодноразово не з`явився, хоча був повідомлений про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, про поважність причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, у зв`язку з чим, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність. Представник Органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився. Але органом опіки через канцелярію суду надано висновок про доцільність позбавлення батька прав щодо дитини [PERSON] . Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд встановив що предметом судового розгляду є позбавлення відповідача як батька дитини батьківських прав у зв`язку із його ухилянням від виконання батьківських обов`язків щодо дитини. Судом встановлені наступні фактичні обставини Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копію свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 23.09.2009 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції. Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 20.06.2014 року шлюб між батьками дитини - [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Відповідно до розрахунку заборгованості за аліментами за виконавчим листом №202/5030/16-ц від 31.10.2016 року, на 01.08.2024 року відповідач має заборгованість за аліментами в сумі 175 125, 20 грн. Актом обстеження умов проживання від 17.04.2025 року встановлено, що дитина проживає в будинку разом з позивачкою де створені всі умови для проживання неповнолітньої дитини. Згідно з висновком Органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 14.05.2025 року встановлено, що позбавлення батьківських прав [PERSON] , стосовно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] є доцільним та відповідає інтересам дитини, оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. На підставі ст.171 СК України суд вислухав думку неповнолітнього [PERSON] який підтримав позицію матері про позбавлення його батька батьківських прав, пояснив, що останній раз бачив батька 8 років тому. Батько відмовляється спілкуватись з ним телефоном і навіть заблокував його номер в телефоні. Окрім того, судом було допитано в якості свідка [PERSON] , яка в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивачки вже багато років. Знає, що позивачка сама утримує дитину, батько з дитиною не спілкується. Дитина про батька в спілкуванні не згадує. Таким чином, судом встановлено, що відповідач по справі проживає окремо від дитини, не спілкується з дитиною з 2017 року, матеріальної допомоги йому не надає, має заборгованість по сплаті аліментів, морально не підтримує, участі у вихованні дитини не приймає, не цікавиться його схильностями та здібностями, його здоров`ям, тобто не виявляє належного батьківського піклування, що свідчить, на думку суду, про свідоме злісне нехтування батьківськими обов`язками щодо дитини. Відповідно до ст.10 Закону України «Про охорону дитинства», кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності. Дисципліна і порядок сім`ї мають забезпечуватися на принципах, що ґрунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Держава здійснює захист дитини від: усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Аналогічні положення викладені і в ст. 150 Сімейного Кодексу України. Згідно п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України, батько, мати можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Верховний Суд України в ч.2 п.16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року розтлумачив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХП від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов`язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. В п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, а крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Положенням ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7, 8 ст.7 СК України, передбачено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. У п. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Враховуючи викладене, суд вважає, що є достатньо даних, які свідчать про навмисне, злісне невиконання відповідачем своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини, оскільки протягом тривалого часу він не проявляє турботи, уваги, не бере участі у вихованні не сплачує аліменти, не піклуються про стан його здоров`я та розвитку, не спілкується з дитиною, а тому, на думку суду, позбавлення батька дитини батьківських прав відповідає інтересам неповнолітньої дитини. Таким чином, позов про позбавлення батьківських прав підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат судом встановлено, що судові витрати складаються із судового збору становлять 1 211, 20 грн. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені нею при звернені до суду витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211, 20 грн., оскільки рішення ухвалено на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved