Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив суд розірвати шлюб, укладений 04 серпня 2022 року між ним та відповідачем і зареєстрований за №549 у Покровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), а також визначити місце проживання їх малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , разом із ним - її батьком. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач та відповідач з 04 серпня 2022 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу є одна малолітня дитина - дочка [PERSON] , [INFO] . Однак, у зв`язку з різними поглядами на сімейне життя та ведення спільного господарства, подружні відносини між позивачем та відповідачем почали погіршувались, що призвело до того, що починаючи із вересня 2023 року відповідач фактично покинула родину та самоусунулась від виконання батьківських обов`язків і поїхала у невідомому напрямку. Так, у подальшому позивачу стало відомо, що постійним місцем проживання відповідача є територія Республіки Польща. Таким чином, позивач вважає, що сім`я розпалась остаточно і відновлена бути не може. Між тим, малолітня дитина сторін залишились проживати разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що він самостійно займається вихованням дитини, забезпечує її усім необхідним для фізичного, інтелектуального, морального, культурного і соціального розвитку, при цьому відповідач участі у вихованні та розвитку дитини не приймає, стягнуті із неї аліменти на утримання дитини не сплачує. В той же час, позивач зазначає, що відповідач протягом липня 2024 року телефонувала позивачу та погрожувала, що хоче повернутись до України та забрати дочку, що викликало у позивача занепокоєння та він вимушений був звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 07.08.2024 року провадження у справі за зазначеним позовом відкрито в порядку загального позовного провадження. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав зазначених у позові. Відповідач про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, однак у судове засідання не з`явилась. Представник відповідача про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак у судове засідання не з`явився, надав заяву про переведення матеріалів справи в електронну форму та надання йому можливості ознайомитись із нею, що судом було зроблено та відповідно направлено на ім`я представника відповідача матеріали справи, проте представник потім неодноразово подавав до суду аналогічні клопотання, однак відзиву на позов не надав. Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради у судове засідання не з`явився, просив суд розглядати справу за його відсутності та надав до суду висновок органу опіки та піклування щодо вирішення спору. Представник [INFO] про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак у судове засідання не з`явився, заяв щодо вирішення спору до суду не надав. Свідок [PERSON] , будучи допитаним у судовому засіданні показав, що позивач є його другом, якого він знає біля семи років, відповідача також знає, але бачив її востаннє у вересні 2023 року, знає, що у позивача є дочка [PERSON] , яка постійно проживає разом з батьком, з яким у неї добрі відносини та який її утримує та виховує. Свідок [PERSON] , будучи допитаним у судовому засіданні показав, що позивача знає років п`ять, вони друзі, часто зустрічаються та спілкуються сім`ями, відповідача він бачив востаннє біля двох років тому, знає, що у позивача є дочка [PERSON] , якій чотири роки та яка проживає з батьком, який її утримує та виховує, що свідок особисто бачить, позаяк дитина постійно разом з позивачем. Свідок [PERSON] , будучи допитаною у судовому засіданні показала, що є сусідкою позивача, квартири, в яких вони проживають знаходяться на одній площадці через стіну, знає його біля півроку, відповідача ніколи не бачила, знає, що у позивача є дочка [PERSON] , їй чотири роки, вона постійно проживає разом із батьком, це вона бачить особисто, утримує та доглядає за дитиною батьком, матері дитини вона жодного разу не бачила. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи пояснення сторони позивача, показання свідків, суд приходить до наступного. Так, позивач та відповідач з 04 серпня 2022 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому за №549 у Покровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)та мають малолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] . Розглядаючи позовні вимоги в частині розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, суд зазначає наступне. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду згідно ст. 110 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд уважає за можливе ухвалити рішення про розірвання шлюбу, так як подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, який наполягає на розірванні шлюбу та зазначає, що з цього приводу прийняв остаточне рішення, яке не має наміру змінювати, позаяк подальше спільне життя з відповідачем, відновлення їх стосунків та збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ч. 2 ст. 114, ч. 3 ст. 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Стосовно позовних вимог щодо визначення місця проживання дочки позивача та відповідача разом з останнім, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Як убачається зі змісту позову, матеріалів справи та, зокрема, висновку виконкому Тернівської районної у місті ради про визначення місця проживання дитини, 30 жовтня 2024 року спеціалістами служби у справах дітей виконкому районної у місті ради разом із фахівцями Криворізького міського центру соціальних служб, з метою з`ясування обставин справи, обстеження умов проживання батька та дитини, оцінки потреб сім`ї, було здійснено спільний вихід за адресою: [ADDRESS] , де в ході обстеження було встановлено, що за даною адресою фактично проживають позивач у цій справі та його малолітня дочка [PERSON] , [INFO] , квартира орендована, двокімнатна, санітарно-гігієнічний стан житла відповідає нормам, у дитини є своя кімната, яка обладнана всім необхідним для життя та розвитку дитини. Батько дитини зареєстрований приватним підприємцем, має стабільний дохід, за місцем проживання характеризується позитивно, забезпечує дочку матеріально, піклується про її моральний та фізичний розвиток, здоров`я, займається її вихованням. Фахівцями Криворізького міського центру соціальних служб була проведена оцінка потреб батька та дитини, ознак складних життєвих обставин не виявлено. Згідно повідомлення служби у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради та Криворізького міського центру соціальних служб, обстежити умови проживання матері дитини не виявилось за можливе, позаяк двері квартири ніхто не відчинив, зі слів сусідів к вартирі тривалий час ніхто не проживає. Поспілкуватись із матір`ю дитини та з`ясувати її думку щодо визначення місця проживання дитини не вдалось, так як за вказаним у позовній заяві номером її телефону відсутній зв`язок. Таким чином, з огляду на вищезазначене, надати об`єктивний висновок по справі виконком районної у місті ради не має можливості, у зв`язку з чим під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини покладається на розсуд суду та просить врахувати найкращі інтереси дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в сімейне життя, крім випадків встановлених Конституцією України. Згідно з ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як визначено ст.ст. 141, 153 СК України, яка кореспондується зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 157 СК України, ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У розумінні положень ч. 1 ст. 160, ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. При цьому Закон України «Про охорону дитинства» визначає, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. У контексті віку дитини при її опитуванні Верховний Суд у постанові від 25.03.2019 року у справі №165/2240/16-ц зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю. Також у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 року у справі №241/47/19 зауважено, що з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, а й брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання. Окрім того, Верховний Суд у постанові від 30.03.2021 року по справі №542/1428/18 зазначив, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Разом з тим, у постанові від 11.12.2023 року у справі №607/20787/19 Верховний Суд зазначив, що суди, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте, найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Інститут, як визначення місця проживання дитини з одним із батьків, тобто самостійне виховання і утримання дитини, насамперед, спрямований визначати з ким із батьків буде проживати дитина в разі припинення шлюбних відносин, а також має на меті: забезпечити право дитини на належне батьківське виховання; забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним; покласти обов`язок щодо сплати аліментів на того з батьків, хто проживає окремо від дитини; надати право одному з батьків в інтересах дитини без отримання згоди іншого, вирішувати питання щодо: виїзду дитини за кордон, реєстрації зняття з місця реєстрації дитини, влаштування в дошкільний/навчальний заклад, отримання медичної допомоги тощо; заборонити одному з батьків без згоди іншого змінювати місце проживання дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Між тим, у даній справі, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні викладених вище правових норм, які б свідчили про неможливість проживання малолітньої [PERSON] разом із батьком, який забезпечує дитину матеріально, піклується про стан її здоров`я, займається її розвитком та вихованням, а також враховуючи право дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, дотримуючись обов`язку батьків діяти в інтересах дитини, беручи до уваги отримані та досліджені судом докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у частині визначення місця проживання дитини разом з її батьком. Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що матір дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування чи за рішенням суду. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи відсутність вимог про компенсацію понесених позивачем витрат по сплаті судового збору, суд на підставі ст.141 ЦПК України вважає за можливе залишити їх за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved