Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-30 00:00:00

Позивач 26.04.2024 року звернувся до Новокодацького районного суду міста Дніпра з вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 20.12.2021 року в сумі 5 000,00 доларів США основного боргу, проценти за користування позикою з 20.12.2021 року по 30.04.2024 року у розмірі 1 412 доларів США 05 центів та три відсотки річних за період з 20.12.2022 року по 30.04.2024 року у розмірі 203 долари США 01 цент, а разом 6 615 долара США 06 центи; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] за договорами позики від 20.12.2021 року, від 30.05.2021 року та від 30.05.2021 року в сумі 41900 гривень 00 коп. основного боргу, проценти за користування позикою у розмірі 18096 гривень 57 коп., три відсотки річних та інфляційні витрати у розмірі 11689 гривень 32 коп., а разом 71685 гривень 89 коп. Позов мотивований тим, що 20.12.2021 року між [PERSON] як кредитором, та [PERSON] як боржником, було укладено договір позики на суму 5 000,00 доларів США, які в день укладення Договору були отримані [PERSON] на підтвердження чого ним власноруч написано відповідну розписку. Також, відповідно до погоджених сторонами умов, викладених у вказаній розписці, повернення коштів мало бути здійснено [PERSON] до 19.12.2022 року. (протягом 12 календарних місяців з 20.12.2021 року). Відповідно до розписки розмір одержання відсотків за договором позики складає 1 % в місяць, тобто 12 % річних. 20.12.2021 року між [PERSON] як кредитором, та [PERSON] як боржником, було укладено договір позики на суму 14 300,00 гривень, які в день укладення договору були отримані [PERSON] на підтвердження чого ним власноруч написано відповідну розписку. Також, відповідно до погоджених сторонами умов, викладених у вказаній розписці, повернення коштів мало бути здійснено [PERSON] протягом 60 календарних днів. 30.05.2022 року між [PERSON] як кредитором, та [PERSON] як боржником, було укладено договір позики на суму 7 600,00 гривень, які в день укладення Договору були отримані [PERSON] на підтвердження чого ним власноруч написано відповідну розписку. Також, відповідно до погоджених Сторонами умов, викладених у вказаній розписці, повернення коштів мало бути здійснено [PERSON] до 05.06.2022 року. 30.05.2022 року між [PERSON] як кредитором, та [PERSON] як боржником, було укладено договір позики на суму 20 000,00 гривень, які в день укладення Договору були отримані [PERSON] на підтвердження чого ним власноруч написано відповідну розписку. Також, відповідно до погоджених сторонами умов, викладених у вказаній розписці, повернення коштів мало бути здійснено [PERSON] до 05.06.2022 року. Протягом 2022-2024 р.р. [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] із усними вимогами про повернення коштів, які були залишені останнім без задоволення. На момент пред`явлення позову загальний розмір заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача, складається із розміру основної заборгованості 5 000 доларів США та 41 900,00 грн., строкових процентів за користування коштами 1 412,05 доларів США та 18 096,57 грн., три проценти річних від простроченої суми боргу в доларах США 203,01 доларів США, та інфляційні витрати, три проценти річних від простроченої суми боргу 11 689,32 грн., що разом становить 6 615,06 доларів США та 71 685,89 грн. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 30 квітня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 30.09.2024 року до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач посилався на те, що у вересні 2020 року між сторонами було укладено усний договір позики, відповідно до якого позивач надав у борг відповідачу 60\~000,00 грн., а саме він уклав з А-Банком кредитний договір на своє ім`я, а відповідач повинен був сплачувати кредит. Позивач уклав від свого імені кредитний договір А480СТ155101036450 у А-Банку та передав відповідачу 60\~000,00 грн. Сторони домовились, що відповідач буде сплачувати кредит від свого імені та перераховувати кошти на банківський рахунок. Фактично відповідач отримав від позивача у вересні 2020 року 60\~000,00 грн. та на протязі 2020-2022 рр. сплачував кредит. Позивач реально не надав відповідачу ні 5 000,00 доларів США, ані 41\~900 грн. Також відповідач зазначив, що прострочення грошового зобов`язання зі сплати позики виникло у період дії воєнного стану в Україні, тому позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних, інфляції та пені задоволенню не підлягають. Позивач у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Волошин А.А. письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання з`явився. 01.07.2025 року до суду надійшло клопотання представника відповідача адвоката Пантилеєнко З.С. про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що відповідач має незадовільний стан здоров`я, проте жодних доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано. В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі належним чином повідомлених учасників справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 20.12.2021 року [PERSON] взяв у [PERSON] 5\~000 доларів США під 1% на місяць, зобов`язавшись повернути протягом 12 календарних місяців, що підтверджується розпискою (а.с. 17 зворот.). Відповідно до розписки від 20.12.2021 року (а.с. 18) [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] 14\~300 грн. протягом 60 календарних днів. [PERSON] зобов`язався оплатити 7\~600 грн. по кредиту, яким користується від імені [PERSON] до 05.06.2022 року, що підтверджується розпискою від 30.05.2022 року (а.с. 18 зворот.). Також 30.05.2022 року [PERSON] зобов`язався оплатити 20 000 грн. до 05.06.2022 року, які брав у [PERSON] , що підтверджується розпискою від 30.05.2022 року (а.с. 19). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому,\~зі змісту\~розписки від\~20.12.2021\~року (а.с.\~18) не вбачається,\~що відповідач\~взяв у\~позивача грошові\~кошти у\~розмірі 14\~300\~грн.\~саме у\~борг.\~Зі змісту\~розписок від 30.05.2022\~року (а.с. 18 зворот., 19) не вбачається, що відповідач взяв у позивача грошові кошти у розмірі 7 600 грн. та 20 000 грн. саме у борг. Тобто у спірних правовідносинах позивачем не доведено, а судом не встановлено існування між сторонами у справі правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документі, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов. Суд зазначає, що підтвердження відповідачем отримання грошових коштів від позивача не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання. Указане спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. Верховний Суд у постанові від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18), вирішуючи подібний спір, залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій у цій справі про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що зі змісту дослідженої судами розписки не вбачалося отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг й не встановлено обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за договорами позики від 20.12.2021 року, від 30.05.2021 року та від 30.05.2021 року в сумі 41900 гривень 00 коп. основного боргу, проценти за користування позикою у розмірі 18096 гривень 57 коп., три відсотки річних та інфляційні витрати у розмірі 11689 гривень 32 коп., а разом 71685 гривень 89 коп. Разом з тим, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за договором позики від 20.12.2021 року в сумі 5 000,00 доларів США основного боргу, проценти за користування позикою з 20.12.2021 року по 30.04.2024 року у розмірі 1 412 доларів США 05 центів. Однак заявлені позивачем вимоги про стягнення 3 % річних за договором позики від 20.12.2021 року за період з 20.12.2022 року по 30.04.2024 року у розмірі 203 долари США 01 цент задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до вимог п. 18 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог покладається на відповідача у розмірі 2 101,76 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial