Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін у справі. Позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», у порядку представництва, котре згідно довіреності від 05.12.2024 року здійснює Гончарук Д.Р. , засобами поштового зв`язку скерував у Сколівський районний суд Львівської області позовну заяву, що надійшла та була зареєстрована в діловодстві 13.05.2025 року за вх. № 3152, в якій просить ухвалити рішення про стягнення на свою користь з відповідача [PERSON] заборгованості за укоаденим ним 21.12.2023 року з ТзОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» договором про споживчий кредит № 125875, у загальному розмірі 12 310 грн. 90 коп.. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті судового збору за пред`явлення до суду вищевказаної позовної заяви із однією вимогою майнового характеру, у розмірі 3 028 грн., позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» при ухваленні рішення просить стягнути на свою користь з відповідача [PERSON] .. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21.12.2023 року між ТзОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит № 125875. У відповідності до пункту 1.1. кредитного договору, він складається з цієї індивідуальної частини договору про споживчий кредит, графіку(ів) платежів, які містять персональні умови кредитування позичальника та загальної для всіх клієнтів кредитодавця публічної частини договору про споживчий кредит, що розміщена на вебсайті кредитодавця https://finx.com.ua за посиланням: https://finx.com.ua/docs. Відповідно до пункту 5.1. кредитного договору, цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та доступний через вебсайт кредитодавця https://finx.com.ua. Відповідь про прийняття пропозиції про укладання кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення кредитодавцю електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається кредитодавцем електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цієї індивідуальної частини/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про укладення кредитного договору (акцепту) в особистому кабінеті на сайті кредитодавця. Підписанням індивідуальної частини договору/акцепту позичальник приєднується до договору в цілому, включаючи публічну частину (пункт 5.2. кредитного договору). Відповідно до пункту 2.1. кредитного договору, кредитодавець зобов?язується на умовах визначених цим договором, на строк, визначений пунктом 2.6. договору, надати позичальнику грошові кошти у сумі, визначеній у пункті 2.2.1 договору, а позичальник зобов?язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту, комісію за управління та обслуговування кредиту та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості згідно пункту 2.6. договору та виконати інші зобов?язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Порядок обчислення (нарахування) процентів, пролангація, порядок повернення кредиту та сплата процентів, права та обов?язки сторін обумовлені в підписаному сторонами кредитному договорі. Підписанням кредитного договору відповідач [PERSON] підтвердив, що отримав та ознайомився, зокрема, з цією індивідуальною частиною, графіком платежів за кредитним договором, паспортом споживчого кредиту, публічною частиною договору, правилами надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту кредитодавця, а також іншою інформацією, необхідною для прийняття ним свідомого рішення про укладення договору та отримання кредиту, у т. ч. передбаченою у ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інформацією та документами розміщеними на сайті https://finx.com.ua (пункт 1.2. кредитного договору). 14.06.2024 року між ТзОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 14062024, у відповідності до умов якого ТзОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» передає (відступає) позивачеві ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належне йому право грошової вимоги, а позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належне ТзОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» право грошової вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Згідно пункту 1.1. договору факторингу, фактор зобов?язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов?язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб -боржників, включаючи суму основного зобов?язання (кредиту), плату за кредитом, пеню за порушення грошових зобов?язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Згідно пункту 1.2 договору факторингу, сторони погодили, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників - підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід?ємною частиною цього договору. Відповідно до реєстру боржників від 14.06.2024 року до договору факторингу №14062024 від 14.06.2024 року, позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набув права грошової вимоги до відповідача [PERSON] в сумі 12 310 грн. 90 коп., з яких: 6 667 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 5 242 грн. 90 коп. - заборгованість за процентами; 401 грн. - заборгованість за комісією, - підсумовує свою позовну заяву ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Відповідач [PERSON] через свою представника - адвоката Юхименка Г.А, 29.05.2025 року сформувавши документ у системі «Електронний суд», подав у запропоновані судом строк та порядку відзив на позовну заяву ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором. За змістом відзиву, 21.12.2023 року відповідач [PERSON] уклав з ТзОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» договір про споживчий кредит № 125875, згідно якого відповідачеві [PERSON] надається кредит у розмірі 6 667 грн. 00 коп., з яких - 5 000 грн. 25 коп. безготівково на картку, а 1 666 грн. 75 коп. - шляхом погашення заборгованості позичальника (відповідача [PERSON] ) за комісією, нарахованою згідно пункту 2.5 індивідуальної частини (підпункт 2.2.1. індивідуальної частини вказаного договору). Згідно пункту 2.3. індивідуальної частини вказаного договору, проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 600,00 % річних. Тип процентної ставки - фіксована. Розмір процентної ставки незмінний. Згідно пункту 2.4. індивідуальної частини вказаного договору, знижений тариф комісії за управління та обслуговування кредиту складає 01 грн., стандартний (базовий) тариф комісії за управління та обслуговування кредиту складає 100 грн., розмір комісії не може бути змінено. Разом з тим, у паспорті споживчого кредиту (інформація, яка надається споживачу на укладення договору про споживчий кредит) зазначено, що реальна річна ставка відсотків, річних становить 460 919,74 %. Також зазначена суму відсотків вказана і в пункті 2.8 договору. Підсумовуючи відзив, відповідач [PERSON] виділяє основні тези, зокрема, вказує що: 1) він отримав лише 5000 грн. 25 коп. безготівково на картку від ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС», згідно з договором про споживчий кредит № 125875; 2) йому неправомірно встановили комісію у розмірі 1 666 грн. 75 коп., яку незаконно нарахували в суму заборгованості, ще й встановили сплату 25% від загальної суми кредиту, про що його не повідомили. 3) згідно пункту 2.3. індивідуальної частини вказаного договору, проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 600,00 % річних, які є фіксованими, а розмір процентної ставки є незмінним. Однак, у пункті 2.8. договору і у паспорті споживчого кредиту (інформація, яка надається споживачу на укладення договору про споживчий кредит) зазначено інший розмір відсотків - реальна річна ставка відсотків річних становить 460 919,74 %; 4) він не давав своєї згоди на відступлення своїх зобов`язань за договором про споживчий кредит № 125875 іншим особам, він в жоден спосіб не був повідомлений про таке відступлення, жодних листів, пропозицій, вимог чи інших документів від ТзОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» чи позивача ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» щодо врегулювання спору чи сплати якихось коштів йому не надходило; 5) позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не перебуває з ним у договірних стосунках, відтак, і обов`язку сплачувати будь-які кошти цьому позивачеві у нього відсутні; 6) позовна заява не містить розрахунку заборгованості, також не надано належного розрахунку заборгованості, зокрема, не вказано, який саме розмір відсоткової ставки застосовується для обрахунку заборгованості; 7) розрахунком заборгованості в справі можливо є «картка обліку виконання договору 125875», яка підписана електронним підписом 17.10.2024 року директором ТзОВ «фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» Македонським О.Є., однак цей документ не можна вважати належним доказом його заборгованості у даній справі, оскільки він не є розрахунком заборгованості, а містить лише певну інформацію, до того ж, ТзОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» не є стороною даного провадження, відтак, як належний і допустимий доказ щодо розрахунку заборгованості «картка обліку виконання договору 125875» не може братися судом до уваги і встановлювати його відповідальність; 8) щодо вимоги про стягнення заборгованості з комісії за оформлення кредиту у розмірі 401 грн. 00 коп., то ця вимога також є безпідставна і незаконна. Позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», у порядку представництва, котре здійснює Гончарук Д.Р. , сформувавши документ в системі «Електронний суд», подав у запропоновані судом строк та порядку відповідь на відзив на позовну заяву. За її змістом зазначає, що укладаючи договори, позичальник засвідчив, що погоджується, що електронний підпис з одноразовим ідентифікатором є аналогом його власноручного підпису, а також усвідомлює правові наслідки такої згоди. У відповідності до умов кожного з договорів, їх підписання здійснювалось електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надісланий на номер мобільного телефону вказаний позичальником при укладанні договорів. Кредитний договір був укладений з позичальником [PERSON] в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису. Відповідач [PERSON] через особистий кабінет на веб-сайті позикодавця подав заявку на отримання позики за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання позики, після чого позикодавець надіслав відповідачеві [PERSON] за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач [PERSON] використав для підтвердження підписання договорів. Звертає увагу суду, що без здійснення вказаних дій відповідачем [PERSON] , зазначений договір не був би укладений між сторонами. Крім того, позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не має надати суду виписку з особового рахунку, оскільки Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затверджене постановою правління національного банку України від 04.07.2018 року № 75, встановлює основні вимоги щодо організації бухгалтерського обліку в банках України, а первісні кредитори, позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не є банком України, отже на них дія положення не розповсюджується, виписки по особовим рахункам клієнтів не формуються. Однак, з метою надання вичерпної інформації по справі та у відповідності до умов договору факторингу, позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» ініційовано запит до первісного кредитора щодо детального розрахунку заборгованості за укладеним договором. Позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» отримав від первісного кредитора додаткові докази: копію довідки № 2 про перерахування коштів; копію розрахунку заборгованості № 125875 від 21.12.2023 року. Обов`язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», який не є стороною правочину, узгоджується з позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною в абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». В той же час, відповідач [PERSON] , який не є стороною оспорюваного ним правочину, не наведено та, відповідно, не доведено, які його права та законні інтереси порушені цими правочинами. Повідомляє суд, що в законодавстві України не передбачено обов`язку нового кредитора мати письмове підтвердження відправлення чи отримання боржником повідомлення про відступлення права вимоги. При умові, що відповідач [PERSON] з будь-яких підстав не отримав повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким відповідач [PERSON] не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті заборгованості на рахунки первісного позикодавця, і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст. 516 ЦК України. Інших передбачених ЦПК України заяв по суті справи від сторін цієї справи не надходило. Заяви та клопотання учасників справи. Представник відповідача - адвокат Юхименко Г.А. 26.05.2025 року, скориставшись засобами електронного зв`язку, подав у Сколівський районний суд Львівської області заяву, що була зареєстрована в діловодстві за вх. № ЕП-976, за змістом якої просив надати йому можливість ознайомитись з матеріалами справи і приєднати його до електронної справи. Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників цієї справи, котрі б залишалися не вирішеними у визначеному чинним ЦПК України порядку, не надходило. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Оскільки відповідачем у позовній заяві вказаний фізична особа, який не має статусу підприємця, то суддею, на виконання вимог ч. 8 ст. 187 ЦПК України, невідкладно вжито заходів для отримання з Єдиного державного демографічного реєстру інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи - відповідача [PERSON] . Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 15.05.2024 року, після отримання інформації про зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] , який не має статусу підприємця, вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд цивільної справи визначено провести у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та інших учасників справи, без проведення судового засідання протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття у ній провадження. Інші процесуальні дії у цій справі не вчинялись, а ухвали не постановлялись. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з частинами 2, 3 та 8 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за пред`явленими позовними вимогами цивільного характеру, а також причетність до порушення таких його прав відповідача [PERSON] , встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із оцінкою відповідних доказів. Судом встановлено, що 21.12.2023 року між ТзОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит № 125875. У відповідності до пункту 1.1. вказаного кредитного договору, він складається з цієї індивідуальної частини договору про споживчий кредит, графіку(ів) платежів, які містять персональні умови кредитування позичальника та загальної для всіх клієнтів кредитодавця публічної частини договору про споживчий кредит, що розміщена на вебсайті кредитодавця https://finx.com.ua за посиланням: https://finx.com.ua/docs. Відповідно до пункту 5.1. кредитного договору, цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та доступний через вебсайт кредитодавця https://finx.com.ua. Відповідь про прийняття пропозиції про укладання кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення кредитодавцю електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається кредитодавцем електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цієї індивідуальної частини/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про укладення кредитного договору (акцепту) в особистому кабінеті на сайті кредитодавця. Підписанням індивідуальної частини договору/акцепту позичальник приєднується до договору в цілому, включаючи публічну частину (пункт 5.2. кредитного договору). Відповідно до пункту 2.1. кредитного договору, кредитодавець зобов?язується на умовах визначених цим договором, на строк, визначений пунктом 2.6. договору, надати позичальнику грошові кошти у сумі, визначеній у пункті 2.2.1 договору, а позичальник зобов?язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту, комісію за управління та обслуговування кредиту та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості згідно пункту 2.6. договору та виконати інші зобов?язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Порядок обчислення (нарахування) процентів, пролангація, порядок повернення кредиту та сплата процентів, драва та обов?язки сторін обумовлені в підписаному сторонами кредитному договорі. Підписанням вказаного кредитного договору, відповідач [PERSON] підтвердив, що отримав та ознайомився, зокрема, з цією індивідуальною частиною, графіком платежів за кредитним договором, паспортом споживчого кредиту, публічною частиною договору, правилами надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту кредитодавця, а також іншою інформацією необхідною для прийняття ним свідомого рішення про укладення договору та отримання кредиту, у т. ч. передбаченою у ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інформацією та документами розміщеними на сайті https://finx.com.ua (пункт 1.2. кредитного договору). Згідно пункту 2.3. індивідуальної частини вказаного договору, проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 600,00 % річних. Тип процентної ставки - фіксована. Розмір процентної ставки незмінний. Згідно пункту 2.4 індивідуальної частини вказаного договору, знижений тариф комісії за управління та обслуговування кредиту складає 01 грн.. Стандартний (базовий) тариф комісії за управління та обслуговування кредиту складає 100 грн.. Розмір комісії не може бути змінено (копії містяться у справі, а. с. 5-11). Відповідно до довідки ТзОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» про перерахування коштів № 2, повідомляється про успішність фінансових операцій згідно з договором № 1412/22-1 від 14.12.2022 року укладеного з ТзОВ «Фінансова компанія «Контрактовий дім», зокрема, 21.12.2024 року кредитні кошти у сумі 5 000 грн. 25 коп. були перераховані на карту [NUMBER] , згідно кредитного договору № 125875 (копія міститься у справі, а. с. 12-15). Як вбачається з розрахунку заборгованості № 125875 від 21.12.2023 року, відсотки нараховуються відповідно до умов кредитного договору № 125875 (копія міститься у справі, а. с. 16-17 і 86-87). Судом також встановлено, що 14.06.2024 року між ТзОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 14062024, у відповідності до умов якого ТзОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» передає (відступає) позивачеві ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належне йому право грошової вимоги, а позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належне ТзОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» право грошової вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Згідно пункту 1.1. договору факторингу, фактор зобов?язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов?язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб -боржників, включаючи суму основного зобов?язання (кредиту), плату за кредитом, пеню за порушення грошових зобов?язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Згідно пункту 1.2. договору факторингу, сторони погодили, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників - підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід?ємною частиною цього договору (копія міститься у справі, а. с. 18-22 і 75-79). Відповідно до реєстру боржників від 14.06.2024 року до договору факторингу № 14062024 від 14.06.2024 року, позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набув права грошової вимоги до відповідача [PERSON] в сумі 12 310 грн. 90 коп., з яких: 6 667 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 5 242 грн. 90 коп. - заборгованість за процентами; 401 грн. - заборгованість за комісією (копія міститься у справі, а. с. 23-25, 80-81 і 83-85). Згідно платіжної інструкції від 18.06.2024 року за № 21479, позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» здійснило оплату ТзОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» за відступлення прав вимоги за договором факторингу № 14062024 від 14.06.2024 року (копія міститься у справі, а. с. 26 і 82). Судом встановлено й те, що після відступлення позивачеві ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за зазначеним вище договором, останній не здійснив погашення існуючої заборгованості ні на рахунки позивача ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», ні на рахунки попереднього кредитора. Відтак, позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», з урахування передачі права вимоги за укладеним 14.06.2024 року з ТзОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» договором факторингу № 14062024, виконав свої зобов`язання, надавши відповідачеві [PERSON] кошти за кредитним договором у встановленому в договорі розмірі та на узгоджених між ними умовах, однак останній в односторонньому порядку відмовився від виконання взятих на себе зобов`язань у наведеній частині, у зв`язку з чим допустив спірну заборгованість. При цьому, розмір спірної заборгованості за вищевказаним договором відповідачем [PERSON] не спростовано, своїх розрахунків не наведено та суду не було подано. Релевантні норми і джерела права, застосовані судом при ухваленні рішення. Встановлені судом цивільні правовідносини щодо порушення боржником грошового зобов`язання й застосування кредитором відповідних наслідків цього, у тому числі й за кредитними договорами, у тому числі й новим кредитором, регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року й протоколами до неї, Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України), Законами України «Про електронну комерцію», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування», іншими актами цивільного законодавства. Так, згідно з положеннями ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. За змістом ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, з-поміж іншого, договори та інші правочини. Згідно з частин 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частини 1-3 ст. 216 ЦК України). За змістом ч. 5 ст. 216 ЦК України, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених у ст. 11 цього Кодексу. У свою чергу, системний аналіз статей 524-526, 533-535 ЦК України дає підстави стверджувати про те, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Порушенням зобов`язання, як встановлено у ч. 1 ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (ч. 3 ст. 631 ЦК України). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона-підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно ч. 1 ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В силу ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно із ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Визначення факторингу міститься у ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Згідно з пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом пункту 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону про фінансові послуги. Так, за змістом ч. 1 ст. 6 Закону про фінансові послуги договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. У ст. 350 ГК України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (ст. 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (ст. 1078 ЦК України). Якщо предметом договору факторингу є майбутня вимога, можливе укладення тільки консенсуального договору. Але при виникненні права вимоги (перетворення майбутньої вимоги в наявну) право грошової вимоги за таким договором переходить без підписання сторонами іншого (крім договору) документа. За консенсуальним договором факторингу перехід права грошової вимоги від клієнта до фактора може здійснюватись з настанням певної події. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається. Згідно ч. 1 ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (ст. 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 вересня 2018 року в справі за єдиним унікальним номером 909/968/16 (номер провадження 12-97гс18); від 31 жовтня 2018 року в справі за єдиним унікальним номером 465/646/11 (номер провадження 14-222цс18). У постанові від 16 березня 2021 року в справі за єдиним унікальним номером 906/1174/18 (номер провадження 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги. Як уже зазначалося раніше, відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 1077 ЦК України, договір факторингу передбачає, зокрема, те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника). Звідси, за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту в розпорядження і клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування (надання позики або кредиту). Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги. Оскільки договір про споживчий кредит укладені в грудні 2023 року, до спірних відносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10.06.2017 року та дія якого поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання ним чинності (пункт 2 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення»). Споживче кредитування, це правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту (пункт 10 ч. 1 ст. 1 цього Закону). Відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Умови договору про споживчий кредит визначені у ст. 12 цього Закону. Зокрема, у такому договорі зазначається порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, власних комісій та інших платежів (за наявності), включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися). У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 4 ст. 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Законом України «Про споживче кредитування» визначене обмежене коло підстав нікчемності як умов договору про споживчий кредит, так і самого договору. Так, умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог ч. 1 статті, є нікчемним (ч. 5 ст. 12); зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною (ч. 7 ст. 12); кредитодавцю забороняється відмовляти споживачу в прийнятті платежу у разі дострокового повернення споживчого кредиту. Кредитодавцю забороняється встановлювати споживачу будь-яку плату, пов`язану з достроковим поверненням споживчого кредиту. Умова договору про споживчий кредит, що передбачає сплату споживачем будь-якої плати у разі дострокового повернення споживчого кредиту, є нікчемною (ч. 3 ст. 16). Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що він регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі за єдиним унікальним номером 496/3134/19 (номер провадження 14-44цс21), вказано, зокрема, що відповідно до 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Тобто, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, зокрема і щодо правомірності встановлення у кредитному договорі комісії за розрахунково-касове обслуговування. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Верховний Суд в постанові 20 вересня 2024 року у справі за єдиним унікальним номером 331/2974/23 (номер провадження 61-7620св24) виклав такий висновок: «з огляду на вказані положення законодавства України, чинного на час укладення договору кредиту між сторонами, вважає законним право кредитора (відповідача) встановлювати, зокрема, комісію за розрахунково-касове обслуговування (здійснення операції по видачі кредиту, як передбачено пунктом 1.5.2. договору), що включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Суди попередніх інстанцій, вважаючи, що пункт 1.5.2. укладеного між сторонами договору є нікчемним, належним чином не мотивували свій висновок, не зазначили, якою нормою закону передбачена недійсність умови договору щодо встановлення комісії за здійснення операції по видачі кредиту, не звернули уваги на те, що наведена у паспорті споживчого кредитування комісія за здійснення операції по видачі кредиту відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору, зокрема пункту 1.5.2. договору кредиту та згідно із Законом України «Про споживче кредитування» відноситься до платежів, передбачених договором про споживчий кредит. Таким чином висновок судів про нікчемність пункту 1.5.2. кредитного договору є помилковим». У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України та ГК України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним у ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому у ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому у ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Узагальнена оцінка доводів та аргументів за результатами розгляду цієї справи. Вочевидь між сторонами у справі (з урахуванням правонаступництва позивача ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на підставі договору факторингу № 14062024, укладеного ним з ТзОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» 14.06.2024 року) було досягнуто згоди з усіх істотних умов електронного договору за договором про споживчий кредит № 125875 від 21.12.2023 року, цей правочин, в силу відсутності доказів на підтвердження його нікчемності чи визнання недійсним у встановленому порядку, створює презумпцію його правомірності, у зв`язку з чим кредитний договір є обов`язковими для виконання їх сторонами, а зобов`язання за ним мають виконуватися належним чином відповідно до закону та його умов, натомість відповідач [PERSON] не виконав зобов`язань за вказаним кредитним договором, допущену заборгованість за вказаним договором ним у встановленому порядку не погашено. Більше того, відповідачем [PERSON] надано належно засвідчену паперову копію електронного договору про споживчий кредит № 125875 від 21.12.2023 року та розрахунок кредитодавця ТзОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС», в якому висвітлено по днях нарахування відсотків і комісії за умовами, що визначені в електронному договорі про споживчий кредит № 125875 від 21.12.2023 року, відтак ці докази у своїй сукупності із іншими доказами не залишають сумніву в тому, що відповідач [PERSON] уклав електронний договір про споживчий кредит № 125875 від 21.12.2023 року, однак не дотримався і не виконав його умови, внаслідок чого утворилась спірна заборгованість. Щодо комісії, встановленої в кредитному договорі, то суд звертає увагу на процитовану вище правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 20 вересня 2024 року у справі за єдиним унікальним номером 331/2974/23 (номер провадження 61-7620св24), відтак, через призму названої правової позиції, суд наголошує, що з матеріалів цієї справи вбачається, що умовами укладеного відповідачем [PERSON] договору передбачено обов`язок сплати ним комісії за надання кредиту, визначено її розмір. Такі умови не можуть вважатися нікчемними, а доказів визнання їх недійними відповідачем [PERSON] суду не надано. На момент укладення кредитного договору відповідач [PERSON] не звертався до кредитодавця ТзОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» із заявою про надання роз`яснень незрозумілих йому умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодився із всіма умовами такого договору, в тому числі і з тими, що визначають підстави сплати комісії та її розмір. Більше того, відповідач [PERSON] , ознайомившись з умовами кредитного договору, мав реальну можливість відмовитися від укладення останнього, та на момент його підписання вимог щодо незаконності умов договорів про сплату комісії за видачу кредиту, не заявляв. Здійснивши аналіз умов укладеного 14.06.2024 року між ТзОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» договору факторингу № 14062024, суд підкреслює, що предметом цього правочину є передача грошових коштів (ціна продажу) клієнту за плату, своєю чергою, клієнт за плату відступає факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи всі складові елементи такої заборгованості. Перехід прав грошової вимоги відбувається за узгодженим порядком та зі вставленою фактурою переходу. Таким чином, умови договору дозволяють здійснити відступлення прав вимоги за майбутніми договорами, форма передачі між сторонами затверджена в договорі факторингу, підтвердження оплати за такий перехід прав грошової вимоги в матеріалах справи наявний, відтак зміст і умови укладеного 14.06.2024 року договору відповідають суті факторингу. З огляду на вказане, суд дійшов висновку що позовні вимоги ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають до задоволення у повному обсязі. Відтак, з відповідача [PERSON] на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» підлягає до стягнення заборгованість в загальній сумі 12 310 грн. 90 коп. При цьому судом також було враховано, що розмір спірної заборгованості за вказаним кредитним договором відповідачем [PERSON] не спростовано, своїх розрахунків не наведено та суду не було подано. Суд також враховує, що, як неодноразово вказував Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», серія A № 303-A, параграф 29-30). Щодо розподілу судових витрат у справі. Відповідно до ч. 1, пунктів 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою майнового характеру у розмірі 3 028 грн., які підтверджується відповідною випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підлягають до стягнення на користь зазначеного позивача з відповідача [PERSON] , пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто у повному обсязі. Доказів понесення сторонами інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: approved