Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до Мостиської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Мостиська державна нотаріальна контора Львівської області, про визнання права власності. Покликаються на\~те,\~що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що по [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області відносився до суспільної групи «колгоспний двір» та станом на 01.01.1988 - 15.04.1991 року головою такого була [PERSON] , 1933р.н., а членами такого: дочка [PERSON] , 1964р.н., син [PERSON] , 1967р.н., син [PERSON] , 1972 р.н. та онука [PERSON] , 1990р.н., а виходячи із принципу рівності часток у майні колгоспного двору, кожен із даних осіб володіли станом на 15.04.1991р. часткою у розмірі по 1/5 у такому майні. Зазначають, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі на 1/5 частку у майні колгоспного двору. Ствердили, що після смерті [PERSON] спадщину за заповітом прийняла дочка [PERSON] . Факт прийняття нею спадщини стверджується поданою до нотаріуса заявою про прийняття спадщини. З огляду на що вважають, що [PERSON] частка у спірному житловому будинку збільшилась і становить 2/5 частини (1/5\~частки,\~як члена\~колгоспного двору\~+\~1/5\~частка,\~яку успадкувала\~після смерті\~матері [PERSON] ) спірного будинковолодіння. Покликались на те, що з метою оформлення своїх спадкових прав [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до нотаріуса, однак у позасудовому порядку отримати свідоцтво про право на спадщину на спірний житловий будинок не мають можливості, так як такий відносився до суспільної групи «колгоспний двір». Ствердили, що у зв`язку з відсутністю належних правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння, нотаріус роз`яснив позивачам звернутися до суду із позовною заявою про визнання права власності на житловий будинок або його частку. З огляду на наведене, просять суд визнати за ними, позивачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , право власності на спірне будинковолодіння за вищевказаною адресою, зокрема: за позивачкою [PERSON] право власності на 2/5 частки житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] , а за позивачами [PERSON] і [PERSON] по 1/5 частці у такому спадковому майні за кожним. Третя особа із самостійними\~вимогами [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та Мостиської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Мостиська державна нотаріальна контора Львівської області про визнання права власності. У пред`явленому позові [PERSON] просить визнати за ним право власності на 1/5 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як члена колгоспного двору. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] покликається на те, що як було зазначено вище, спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за вищевказаною адресою відносився до суспільної групи «колгоспний двір» та станом на 01.01.1988 - 15.04.1991 року головою такого була його матір [PERSON] , 1933р.н., а членами такого: [PERSON] , 1964р.н., [PERSON] , 1967р.н., він, [PERSON] , 1972 р.н. та [PERSON] , 1990р.н., а виходячи із принципу рівності часток у майні колгоспного двору, кожен із даних осіб володіли станом на 15.04.1991р. часткою у розмірі по 1/5 у такому майні. Вказує, що з метою оформлення своїх спадкових прав [PERSON] звернувся до нотаріуса, однак у позасудовому порядку отримати свідоцтво про право на спадщину на частку у спірному житловому будинку не має можливості, так як такий відносився до суспільної групи «колгоспний двір», відтак, за захистом свої прав змушений звертатися саме в судовому порядку. 21.06.2024 року ухвалою судді прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до Мостиської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Мостиська державна нотаріальна контора Львівської області, про визнання права власності. 13.06.2025 року ухвалою судді позов третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та Мостиської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Мостиська державна нотаріальна контора Львівської області про визнання права власності прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до Мостиської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Мостиська державна нотаріальна контора Львівської області, про визнання права власності. Вимоги за позовом третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] об`єднано в одне провадження з первісним позовом. 13.06.2025 року прийнято до розгляду заяву позивачів за первісним позовом - [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] в порядку ст.49 ЦПК України про зменшення розміру позовних вимог. Позивачі за первісним позовом та відповідачі за позовом третьої особи із самостійними вимогами - [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , у підготовче судове засідання не з`явились, проте подали на адресу суду заяви, в яких зазначають, що заявлені позовні вимоги підтримують та не заперечують щодо позовних вимоги третьої особи із самостійними вимогами - [PERSON] . Просили розгляд справи проводити у їх відсутності. Представник відповідача - Мостиської міської ради Львівської області, в підготовче судове засідання не з`явився, проте надіслав на адресу суду клопотання в якому зазначив, що не заперечують проти позовних вимог позивачів за первісним позовом - [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , як і не заперечують щодо позовних вимог третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] . Просили розглядати справу у їх відсутності. Представник третьої особи Мостиської державної нотаріальної контори в підготовче судове засідання не з`явився, проте надіслав заяву-повідомлення від 06.03.2025р.; копії сторінок із спадкової справи за №297/05, заведеної після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] , інформаційні довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та інформаційні довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), а також клопотання про здійснення розгляду даної справи у їх відсутності. Третя особа,\~яка заявляє\~самостійні вимоги\~щодо предмета\~спору,\~-\~ [PERSON] , в підготовче судове засідання не з`явився, однак з матеріалів справи відомо, що його інтереси представлятиме адвокат Кайдан Л.В. Представник третьої особи,\~яка заявляє\~самостійні вимоги\~щодо предмета\~спору,\~-\~ [PERSON] адвокат Кайдан Л.В., в підготовче судове засідання не з`явилась, однак подала клопотання про розгляд справи у її відсутності. У вказаному клопотанні зазначила, що позовні вимоги свого довірителя підтримує. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги як за первісним позовом так і за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області відносилося до суспільної групи «колгоспний двір», головою якого була [PERSON] , 1933р.н., а членами такого: [PERSON] , 1964р.н., [PERSON] , 1967р.н., [PERSON] , 1972 р.н. та [PERSON] , 1990р.н., що підтверджується виписками із по-господарської книги по селі Підліски, - про суспільну групу двору та склад його членів станом з 01.01.1988-15.04.1991р.р. Всі зазначені члени колгоспного двору станом на 15.04.1991 року зберегли право на частку в майні такого. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок №5-24/26 і №69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Відповідно до ст.ст.120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 01.01.1988 - 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , тобто кожен по 1/5 частці будинковолодіння за вищевказаною адресою. [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] . До складу даної спадщини входило право на 1/5 частку спірного будинковолодіння за вищевказаною адресою, що належала їй як члену колгоспного двору. Як вбачається з матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] , за життя своїм майном розпорядився, а саме 09.06.2005р. склала заповіт, яким усе своє майно заповіла дочці [PERSON] . Даний заповіт зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за №63. Відповідно до копій сторінок спадкової справи №297/2005, заведеної після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] , її дочка [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, спадщину після смерті матері прийняла так як звернулася в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини для оформлення своїх спадкових прав, та отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна. Таким чином, [PERSON] стала фактичним власником 2/5 частки у спірному будинковолодінні за адресою: [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області (1/5 частка як члена колгоспного двору + 1/5 частка, яку успадкувала в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] ). При цьому, нотаріусом позивачам за первісним позовом та третій особі, яка заявляє самостійні вимоги було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину на дане спадкове майно - спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, така відмова була зумовлена відсутністю належних правовстановлюючих документів, виданих на ім`я спадкодавця. Нотаріус роз`яснив даним особам можливість реалізації права на спадкування вказаного житлового будинку в судовому порядку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, до 01.01.2013р. державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору. Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152- VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватися з 1 січня 2013 року. З 1 січня 2013 року право власності на нерухоме майно посвідчуються на загальних засадах, свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав майно та їх обтяжень». Згідно з вимогами, які визначені ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на об`єкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток майна колгоспного двору між його співвласниками. Отже, через відсутність належних правовстановлюючих документів на спірний будинок з господарськими спорудами за вищевказаною адресою та через належність такого до суспільної групи «колгоспний двір» право позивачів за первісним позовом та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку, у зв`язку з чим такі звернулися до суду із вказаними позовами. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть [PERSON] , копією сторінок спадкової справи №297/05, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), копією технічного паспорта на спірне будинковолодіння; копією паспортів позивачів, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст.1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підсумовуючи вищенаведене, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] та вимоги і доводи третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] , оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, виходячи із системного аналізу положень чинного законодавства України, суд вважає, що як позов [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] так і позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] підлягають до задоволення у повному обсязі. Таким чином, за [PERSON] слід визнати право власності на 2/5 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області, а за [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] право власності по -1/5 частці спірного будинковолодіння за кожним.

Outcome: approved