Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

У грудні 2024 позивач звернувся з позовом про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з батьком, відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.08.2014 року. Мають двох малолітніх синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13 червня 2017 року шлюб між ними був розірваний. Згодом вони налагодили стосунки. 06 липня 2022 року зареєстрували шлюб повторно. Але сімейні відносини знову почали погіршуватися, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки кожен із них має протилежні погляди на шлюб, сім`ю, виховання дітей. Між ними відсутнє взаєморозуміння та повага. З грудня 2022 року спільне господарство не ведуть, мають окремий бюджет. Наміру поновлювати шлюбні відносити не мають. Відповідач була постійно роздратованою через необхідність приділяти увагу старшому сину, а не собі, догляд за старшим сином її дратував, що призвело до розриву шлюбних стосунків. З лютого 2016 року їх старший син [PERSON] постійно проживає з ним, а молодший [PERSON] з матір?ю. Відповідач не приділяє [PERSON] увагу, не бере будь-якої участі в житті дитини, зустрічається з дитиною дуже рідко, не надає жодної матеріальної допомоги. Відповідач усунулася від виконання батьківських обов`язків, весь вільний час присвячує собі та молодшому сину, займається лише своїми інтересами та інтересами молодшої дитини. Натомість він як батько безпосередньо приймає активну участь в житті старшого сина, піклується про його здоров`я, приділяє належну увагу вихованню сина, забезпечує його всім необхідним. Отже з грудня 2022 року він залишився жити з малолітньою дитиною та виконує свої батьківські обов`язки без участі матері дитини. 15 грудня 2024 року відповідачка запросила дитину до свого місця мешкання на два дні та перешкоджає у побаченні з дитиною, чинить протиправні дії, залишаючи у себе малолітнього сина, чим позбавляє батьківського піклування. Він неодноразово пропонував відповідачу укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, однак вона кожного разу знаходила причини, щоб відкласти візит до нотаріуса. За цих підстав позивач просить розірвати шлюб, укладений між ним і відповідачем 06 липня 2022 року, визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із ним, відібрати сина у матері та передати йому на самостійне виховання та утримання без участі матері, стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, встановити факт самостійного виховання та утримання ним дитини. Позивачем зазначено, що встановлення цього факту необхідно йому для отримання пільг, виплат і допомоги, а також надасть право без додаткових узгоджень із відповідачем пересуватися з дитиною та представляти інтереси дитини. 20 січня 2025 року у справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Під час підготовчого провадження відповідачем був поданий відзив на позов, в якому вона позов визнала частково, зазначивши, що ще під час першого розірвання шлюбу з позивачем вони визначили, що старший син [PERSON] буде проживати з батьком, а молодший [PERSON] з нею. З лютого 2016 року [PERSON] проживає з позивачем. Позивач сплачує всі витрати, які виникають у зв`язку з утриманням, дозвіллям, вихованням, навчанням, лікуванням та відпочинком старшого сина, який проживає з ним, та молодшого сина, який постійно проживає з нею. Таким чином, діти перебувають на повному матеріальному забезпеченні позивача, оскільки вона не працює. Вона не проживає разом зі старшим сином, тому його навчанням, вихованням та матеріальним забезпеченням позивач займається самостійно. Разом із тим, заперечує проти стягнення з неї аліментів, оскільки з нею проживає молодший син і вона повинна його утримувати. Отже, відповідач просила частково задовольнити позовні вимоги, відмовивши позивачу у стягненні з неї аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 18 березня 2025 року відмовлено у затвердженні мирової угоди між сторонами та закритті провадження у справі на підставі пункту 5 частини 1 статті 255 ЦПК України. Ухвалою суду від 18 березня 2025 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 14 травня 2025 року відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем у частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком, відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком та продовжено судовий розгляд справи. Цією ж ухвалою зобов`язано сторін забезпечити явку дитини [PERSON] в судове засідання для з`ясування його думки з питань, які стосуються його особисто, та питань його сім`ї. У судовому засіданні представник позивача адвокат Сінцова Т.В. позов підтримала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала в повному обсязі. В судовому засіданні був заслуханий малолітній [PERSON] , [INFO] , який пояснив, що протягом двох-трьох років проживає з батьком по [ADDRESS] . Мати проживає окремо, іноді бере його погуляти, можуть піти в парк. Бажає надалі проживати з батьком. Представник органу опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради Чернишова О.Д. у судовому засіданні проти позову в частині визначення місця проживання дитини з батьком заперечувала, посилаючись на те, що сторони як батьки домовилися про проживання дитини з батьком, спір стосовно місця проживання дитини між батьками відсутній. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Судом установлено,\~що сторони перебували у шлюбі з 02 серпня 2014 року. Сторони мають двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13 червня 2017 року шлюб між сторонами був розірваний. 06 липня 2022 року сторони повторно зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 04 липня 2023 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі актового запису № 518 від 06.07.2022. Згідно з позовною заявою та поясненнями у судовому засіданні в грудні 2022 року сторони припинили шлюбні відносини. Після припинення сторонами шлюбних відносин старший син сторін [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] , а молодший син [PERSON] , [INFO] , разом з відповідачем. Під час судового розгляду відповідач змінила прізвище, ім?я, по батькові з « [PERSON] » на « [PERSON] ». При розгляді справи суд виходить із того, що відповідно до\~статті 51 Конституції України, а також\~статті 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України\~передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Відповідно до\~ст. 110 СК України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі\~статтею 112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають суттєве значення. Сторони не бажають надалі перебувати у шлюбі та наполягають на розірванні шлюбу, а тому відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Отже, враховуючи причини позову про розірвання шлюбу, викладені у позовній заяві, всі обставини життя сторін, зокрема небажання сторін зберегти шлюб, суд вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Крім того, згідно з частиною 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням\~суду кошти\~на утримання\~дитини (аліменти)\~присуджуються у\~частці від\~доходу її\~матері,\~батька або у твердій грошовій сумі за вибором\~того з\~батьків або\~інших законних\~представників дитини,\~разом з\~яким проживає\~дитина. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частини 1 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. В силу статті 191 СУ України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Отже, відповідач зобов`язана утримувати дитину до досягнення повноліття. Враховуючи, що згідно з домовленістю сторін після припинення ними шлюбних відносин старший син [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачем, суд вважає, що позов у частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Так, із урахуванням матеріального стану сторін, всіх інших обставин, передбачених статтею 182 СК України, зокрема наявності на утриманні відповідача молодшої дитини, місце проживання якої визначено сторонами з матір?ю, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання сина [PERSON] , [INFO] , слід визначити в розмірі 1/6 (однієї шостої частки) її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову 23 грудня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком та відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав, то суд вважає, що ці позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Суд звертає увагу, що відповідно до частини 1 та 2 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов?язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Отже, завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Порушення права пов?язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Приватно-правовими нормами визначено обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача), зловживання матеріальними правами, обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу, сплив позовної давності. Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 та від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21. Згідно з частинами другою, восьмою, дев?ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відзначено, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Згідно зі\~статтею 141\~СК України\~мати,\~батько мають\~рівні права\~та обов`язки\~щодо дитини,\~незалежно від\~того,\~чи перебували\~вони у\~шлюбі між\~собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого\~частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання\~дитини,\~яка досягла\~десяти років,\~визначається за\~спільною згодою\~батьків та\~самої дитини.\~ Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частини 1 статті 161 СК України я кщо мати\~та батько,\~які проживають\~окремо,\~не дійшли\~згоди щодо\~того,\~з ким\~із них\~буде проживати\~малолітня дитина,\~спір між\~ними може\~вирішуватися органом\~опіки та\~піклування або\~судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 статті 170 СК України передбачено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених\~пунктами 2-5\~частини першої статті 164\~цього Кодексу,\~а також\~в інших\~випадках,\~якщо залишення\~дитини у\~них є\~небезпечним для\~її життя,\~здоров`я\~і морального\~виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 зазначено, що за час перебування в шлюбі у сторін народилася дочка. Відповідач добровільно змінила місце свого проживання. Малолітня дитина проживає разом із батьком, а мати дитини не заперечує проти цього. Таким чином Верховний Суд вважав, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вірно відмовив у задоволенні позову батька дитини про визначення місця проживання дочки разом із ним, так як ним не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої\~статті 4 ЦПК України, частини першої\~статті 15 ЦК України\~до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла. Крім того, судами враховано, що згідно з висновком орган опіки та піклування вважав за недоцільне визначити місце проживання малолітньої дитини з батьком. Верховний Суд звертав увагу, що фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою. З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23 також зазначено, що малолітня дитина проживає разом із батьком, а мати дитини як на час подання позову, так і під час розгляду справи в суді не заперечувала проти цього, підтвердивши тим самим, що сторони дійшли домовленості щодо проживання доньки саме з позивачем. З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що мати та батько, які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою. Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23 зазначено, що у розглядуваній справі суди встановили, що батьки, які проживають окремо, за взаємною згодою визначили місце проживання дитини з матір?ю; дитина проживає з матір?ю за своїм зареєстрованим місцем проживання; батько не заявляє про необхідність зміни місця проживання дочки та не вчиняє будь-яких дій, спрямованих на зміну такого місця проживання; дитина, яка досягла десяти років, в судовому засіданні висловила бажання і надалі проживати з матір?ю. З огляду на встановлені обставини, суди дійшли правильного висновку, про відмову у позові зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у визначення місця проживання дитини у конкретній сімейній ситуації та недоведеність порушення (невизнання або оспорювання) прав і законних інтересів позивачки та/або малолітньої дитини як на час пред?явлення позову, так і на час ухвалення оскаржених судових рішень. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд ураховує, що з часу припинення шлюбних відносин між сторонами малолітній [PERSON] , якому виповнилося одинадцять років, проживає постійно з батьком. Між сторонами відсутній спір про місце проживання дітей. Так, сторони добровільно дійшли згоди, що старший син [PERSON] буде проживати з позивачем, а молодший [PERSON] із відповідачем. Відповідач позов визнала та не вимагає від позивача як батька змінити місця проживання дитини, не порушує питання про повернення їй дитини. Орган опіки та піклування у своєму висновку від 23.04.2025 № 5/5-11 вважав недоцільним визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком. Такий висновок мотивований тим, що сторони як батьки домовилися між собою щодо місця проживання дітей та виключні обставини, за яких місце проживання дитини необхідно визначити з батьком, відсутні. Суд погоджується з цим висновком органу опіки та піклування, оскільки він відповідає фактичним обставинам справи та не порушує прав та інтересів дитини, яка вже проживає з батьком. Доводи позивача, викладені у позові, про те, що 15 грудня 2024 року відповідач запросила дитину до свого місця мешкання на два дні та перешкоджає у побаченні з дитиною, чинить протиправні дії, залишаючи у себе малолітнього сина, об`єктивно нічим не підтверджені. Навпаки у судовому засіданні малолітній [PERSON] пояснив, що він постійно проживає з батьком, а з матір`ю бачаться періодично, коли здійснюють спільні прогулянки. Отже, доводи позивача про створення відповідачем йому перешкод у спілкуванні та вихованні сина [PERSON] не відповідають дійсності. За таких обставин позивачем не доведено порушення, невизнання або оспорювання його права або порушення прав та інтересів дитини, що вимагало б судового захисту, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] у частині визначення місця проживання дитини з батьком та відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав слід відмовити. Також суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком. Суд звертає\~увагу,\~що доведення\~факту самостійного\~виховання та\~утримання дитини\~батьком пов`язано\~зі встановленням\~існування обставин\~щодо невиконання\~матір?ю батьківських\~обов`язків стосовно\~дитини, про що зазначено в постанові Верховного Суду у складі колегії судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2024 року у справі № 752/5665/23. Тобто для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Водночас позивачем не надано належних та достатніх доказів невиконання відповідачем як матір?ю своїх батьківських обов`язків стосовно сина [PERSON] . Суд бере до уваги, що відповідач не була позбавлена або обмежена у своїй правах щодо дитини. Сторони, які мають двох малолітніх дітей, самостійно визначили місце проживання дітей з кожним із батьків та розподілили свої батьківські обов?язки. Малолітній [PERSON] , який залишився мешкати з батьком, пояснив у судовому засіданні, що вони періодично зустрічаються з матір?ю, з якою разом проводять час. Докази, що відповідач не здатна виконувати свої батьківські обов?язки, у справі відсутні. Само ж по собі розірвання шлюбу між батьками та у зв`язку з цим їх окреме проживання від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Суд наголошує, що сімейним законодавством не передбачена відмова батьків від своїх батьківських обов?язків щодо виховання та утримання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов?язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов?язків щодо виховання та утримання дитини. Тому визнання відповідачем позову та її твердження у відзиві на позов про те, що позивач самостійно виховує та утримує дитину не є достатньою підставою для встановлення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком. Сторонами не доведено існування чи настання обставин (юридичних фактів), через які обсяг батьківських прав матері обмежується або припиняється. Крім того,\~суд звертає\~увагу,\~що юридичні\~факти можуть\~встановлюватися у\~судовому порядку,\~якщо вони\~безпосередньо породжують виникнення, припинення або зміну правовідносин, тобто матимуть для сторони певне юридичне значення. Звертаючись до суду з позовом та заявляючи позовні вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, позивач зазначив, що встановлення такого факту необхідно йому для отримання соціальних пільг, виплат та допомоги, а також права без додаткових узгоджень із відповідачем пересуватися з дитиною та представляти інтереси дитини. Проте позивачем не конкретизовано, право на які саме пільги, виплати чи допомогу він буде мати в разі встановлення судом вищевказаного факту. Як і не надано доказів, що відповідач колись створювала позивачу чи дитині перешкоди у реалізації прав та інтересів останньої, зокрема не надавала свою згоду у випадках, коли така згода була передбачена законодавством, що негативно впливало на права та інтереси самої дитини. Також слід відзначити, що сімейні відносини мають базуватися на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. В Україні введений воєнний стан та оголошено мобілізацію. Позивачем не надано даних та доказів щодо виконання ним свого військового обов?язку, зокрема його звільнення від виконання такого обов?язку. Відтак подання позову про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком та його визнання відповідачем при тому, що мати не обмежена у правах щодо дитини та сторони за спільною згодою визначили місце проживання дитини з батьком, може свідчити про штучне створення умов та обставин для звільнення від військової служби з підстав, передбачених Законом України «Про військовий обов?язок і військову службу», тобто про застосування способів захисту сімейних прав та інтересів дитини з метою звільнення чи ухилення від проходження військової служби. Враховуючи вищенаведене, а також те, що в даному випадку місце проживання дитини з батьком визначено сторонами за їх спільною згодою, доказів умисного невиконання матір?ю своїх батьківських обов?язків не надано, останню не позбавлено та не обмежено у правах щодо дитини, крім того, позивачу присуджуються з відповідача аліменти на утримання дитини, суд вважає, що факт самостійного виховання та утримання позивачем дитини не знайшов свого підтвердження, а тому в задоволенні позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком треба відмовити. При розподілі судових витрат суд виходить із того, що за положеннями статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору в частині вимоги про стягнення аліментів. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір за чотири інші вимоги немайнового характеру у загальній сумі 4\~844,80 грн (по 1211,20 грн за кожну вимогу). Частиною 1 статті 141\~ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України). Разом із тим, положення статті 141 ЦПК України на відміну від ч. 3 ст. 88 ЦПК України (до внесення змін Законом України від 03.10.2017 № 2147-VIII) не містять положень щодо стягнення з відповідача судового збору якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору. При цьому статтею 142 ЦПК України визначено порядок розподілу витрат, зокрема, у разі визнання позову. Так, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (ч. 1 ст. 142 ЦПК України). Аналогічні положення містяться в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Позивачем до початку розгляду справи по суті була подана заява про визнання позову в частині розірвання шлюбу. Отже,\~у зв`язку\~з задоволенням\~позову в\~частині розірвання\~шлюбу з\~відповідача на\~користь позивача\~необхідно стягнути\~половину сплаченого\~ним судового\~збору під\~час звернення\~до суду\~з цією\~вимогою в\~розмірі 605\~грн 60\~коп.,\~що узгоджується\~з позицією\~Верховного Суду,\~викладеною у\~постанові від 30 січня 2025 року у справі №\~\~910/1157/24. Водночас оскільки позивачем або його представником клопотань про повернення з державного бюджету інших 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову про розірвання шлюбу, відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір» не заявлялося, то такі витрати можуть бути повернуті позивачу з державного бюджету за відповідним клопотанням після винесення рішення. Разом із тим, оскільки в задоволенні позову [PERSON] у частині визначення місця проживання дитини з батьком, відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком відмовлено, то витрати по сплаті судового збору в розмірі 3633,60 грн покладаються на позивача та відшкодуванню йому не підлягають.

Outcome: partial