Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що 29.08.2008 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який в подальшому 12.05.2023 рішенням Деснянського районного суду м. Києва було розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . За час перебування в шлюбі з відповідачкою, сторонами було набуте спільне майно. Однак питання про розподіл сумісного майна, придбаного в період шлюбу, не вирішено. На підставі викладеного позивач просить суд визнати спільним сумісним майном подружжя: автомобіль марки «Mitsubishi Colt» 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] ; Телевізор «Samsung»; Прально-сушильну машину «Samsung»; Посудомийку; Робот-пилосос «Rowenta»; Шафу; Ліжко двоспальне і односпальне; Тумбу під телевізор; Комп`ютер. У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за відповідачкою [PERSON] право власності на автомобіль Mitsubishi Colt» 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] ; Телевізор «Samsung»; Прально-сушильну машину «Samsung»; Посудомийку; Робот-пилосос «Rowenta»; Шафу; Ліжко двоспальне і односпальне; Тумбу під телевізор; Комп`ютер. Стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] компенсацію вартості частки позивача у спільному майні в розмірі 162350,00грн, як компенсацію частини майна. 28.03.2025 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 17.04.2025 до суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що сторони дійсно перебували в шлюбі, який 12.05.2023 рішенням Деснянського районного суду м. Києва було розірвано. Відповідачка вказує, що спірний автомобіль був придбаний нею за її власні кошти, які були подаровані їй батьком [PERSON] в розмірі 60 000,00грн. Крім того, відповідачкою було взято у [PERSON] в безпроцентну позику 140000,00грн на погашення заборгованості по Договору лізингу на автомобіль «Mitsubishi Colt». Також відповідачка брала в безпроцентну позику у своєї матері [PERSON] 20000,00грн на погашення заборгованості по договору лізингу за автомобіль «Mitsubishi Colt». У своєму відзиві відповідачка також зазначає, що за кошти надані її батьком та матір`ю, а також за її власні кошти було придбано меблі та зроблено ремонт в квартирі, де подружжя проживало разом. Зазначає, що перелік, вказаний в позовній заяві не відповідає дійсності. Позивач плутає марки техніки та вартість, вказану в переліку позовної заяви, що є явно завищеною і не підкріплює вказані суми жодними доказами. На підставі викладеного просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 21.05.2025 до суду від [PERSON] надійшли письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що розписки, які надає відповідачка є сфабрикованими. Її батько й мати похилого віку, які перебувають на пенсії, не могли дати гроші. А [PERSON] це жінка померлого батька, яка також на пенсії є зацікавленою особою, що намагається переконати суд вирішити справу на користь відповідача. Вказує, що відповідачка, скориставшись його відсутністю, заволоділа всіма чеками та документами на купівлю техніки та меблів. Тому позивач не зможе надати точну вартість і назву всіх речей, на які збереглися чеки. 23.06.2025 до суду від [PERSON] надійшли додаткові письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що хоч її батько і був на пенсії, але мав власні заощадження, оскільки в нього був офіційно зареєстрований ФОП, який приносив щорічний дохід досить великого рівня. А [PERSON] це не жінка померлого її батька, а її давня подруга, котра допомагала відповідачці роками ще до того, як з`явився офіційно зареєстрований ФОП. Так вказує, що її мати, неодноразово позичила їй гроші, оскільки була раніше кранівником баштових кранів, при цьому в неї була дуже гарна зарплата, яку вона могла відкладати, зібравши певні заощадження, завдяки чому вона на цей час може собі дозволити подорожувати різними країнами, та допомагати дітям і онукам. Зазначає, що оцінка автомобіля була проведена неправильно. Так середня ціна автомобіля на ринку зараз становить 140000-160000грн. Щодо чеків та документів вказує, що у неї лишилися тільки ті, за які платила вона, або її батьки. Тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримував у повному обсязі та просив задовольнити взявши до уваги аргументи та обставини зазначені в позові. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову взявши до уваги, що позивачем не надано суду належних та достатніх доказів. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно із статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши учасників справи, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Суд установив такі факти та їх правовідносини. 28.08.2008 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, за актовим записом № 1168. [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] . Згідно із Посвідчення Серії [NUMBER] , [PERSON] є дитиною з інвалідністю до 18 років. 18.09.2021 було придбано автомобіль «Mitsubishi Colt» 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу 11.04.2023 рішенням Деснянського районного суду м. Києва, по справі № 754/82/23, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 18.10.2024 ТОВ «Реал Експерт» було зроблено Консультаційний висновок оцінювача про вартість автомобіля «Mitsubishi Colt» 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , відповідно до якого ринкова вартість автомобіля становить 200700,00грн. Позивачкою на підтвердження ринкової вартості автомобіля «Mitsubishi Colt» 2007 року випуску, надано до суду роздруківки із сайту «Auto.Ria» із зазначенням вартості аналогічних автомобілів, 2007 року виписку, вартість яких коливається від 143486,00грн до 166360,00грн. Позивачкою на підтвердження факту придбання спірного автомобіля «Mitsubishi Colt» 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , за власні кошти, надано до суду наступні документи: Заяву посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Серпунько Т. С., відповідно до якої [PERSON] 01.09.2022 отримала від [PERSON] 20000,00грн; Розписку від 01.09.2022 про отримання в борг котів позивачкою [PERSON] в розмірі 140000,00грн від [PERSON] ; Розписку від 05.05.2023 про отримання в борг котів позивачкою [PERSON] в розмірі 20000,00грн від [PERSON] . Матеріали справи містять копію Договору купівлі-продажу № ГНЮ-33176161 від 28.10.2019 укладеного між ТОВ «Сав-Дістрибьюшн» та [PERSON] на придбання посудомийки «Indesit DSFE 1В19» вартістю 5754,58грн та телевізора «Bravis Led-24G5000+T2 рідкокріслалічний» вартістю 1943,25грн, із видатковою накладною та квитанцією про оплату товару. Та копію чеку з магазину «Comfy» на придбання прально-сушиної машини «LG», загальною вартістю 16000,00грн. Також позивачкою на підтвердження проведення ремонту в квартирі, під час перебування у шлюбі, надано до суду копію договору, гарантійний талон, видаткові накладні, гарантійні талони, чеки на придбання товарів для ремонту та монтажу пластикових конструкцій (вікон). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Отже якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 343/1294/18 (провадження № 61-14494св20). Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За положеннями зазначених норм при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України). У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Ключовим для вирішення питання про компенсацію одним із подружжя іншому компенсації вартості відчуженого спільного сумісного майна є не лише наявність на це письмової згоди іншого з подружжя, а використання виручених від продажу грошових коштів не в інтересах сім`ї чи на її потреби. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (постанова Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22)). Верховний Суд висуває, що суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)). Судом беззаперечно встановлено, що в період з 29.08.2008 по 12.05.2023 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Однак у ході судового розгляду позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів факту набуття, саме під час спільного проживання з відповідачкою [PERSON] , спірного майна, а саме: - Телевізора «Samsung»; - Прально-сушильної машини «Samsung»; - Посудомийки; - Робота-пилососа «Rowenta»; - Шафи; - Ліжка двоспального і односпального; - Тумби під телевізор; - Комп`ютера. Також позивачем не надано до суду підтвердження того, що джерелом набуття вказаного вище майна були спільні кошти або спільна праця сторін. Матеріали справи не містять жодного доказу про існування вказаного вище майна у колишнього подружжя. А таке майно як посудомийка та комп`ютер позивачем взагалі не ідентифіковане (не зазначено його марку, модель). Крім цього, зазначаючи вартість кожного побутового предмету, позивач не надав до суду підтвердження дійсності їх вартості, як на момент придбання так і на момент пред`явлення позову до суду з урахуванням зносу. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо визнання права власності та стягнення грошової компенсації за предмети домашньої обстановки не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та сімейного законодавства України, оскільки стороною позивача не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню. До того ж суд критично ставиться до наданого позивачем копії Консультаційного висновку оцінювача про вартість автомобіля «Mitsubishi Colt» 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , відповідно до якого ринкова вартість автомобіля становить 200700,00грн. Так, згідно із ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. Статтею 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України. Згідно із ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Звіт про оцінку майна є документом складеним, зокрема, в електронному вигляді з дотриманням законодавства про електронні довірчі послуги, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна. Постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 р. N 1440 затверджено Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» (надалі - Національний стандарт № 1), відповідно до пунктів 15 та 16 якого Методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, повинні ґрунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно. Визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів у оцінювача. Згідно із пунктом 47 Національного стандарту № 1 Порівняльний підхід ґрунтується на врахуванні принципів заміщення та попиту і пропонування. Порівняльний підхід передбачає аналіз цін продажу та пропонування подібного майна з відповідним коригуванням відмінностей між об`єктами порівняння та об`єктом оцінки. Згідно із Законом про оцінку майна та Національним стандартом № 1 було розроблено Методику товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджену Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092 (надалі - Методика). Вимоги Методики є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертнокриміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин (пункт 1.3 Методики). Відповідно до п. 4.4. Методики, у звіті (акті) або висновку експерта про оцінку КТЗ зазначається така інформація: а) повне найменування суб`єкта оціночної діяльності, його місцезнаходження, телефон (факс), номер та термін дії сертифіката суб`єкта оціночної діяльності; б) дата надходження матеріалів для оцінки і дата підписання звіту (акта), висновку; в) найменування юридичної особи або прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, яка призначила (замовила) оцінку КТЗ; г) питання (завдання), що поставлені перед оцінювачем (експертом) (мета оцінки); ґ) назва об`єкта (об`єктів), представленого для оцінки; д) найменування юридичної особи (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи), місцезнаходження (місце проживання) власника майна та його майнові права на КТЗ; е) відомості про фізичну особу, що здійснює оцінку КТЗ: посада, прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальності (загальна й оціночна за напрямом програми базової підготовки), стаж роботи за цими спеціальностями, учений ступінь і вчене звання (за наявності), номер, дата видачі кваліфікаційного свідоцтва та посвідчення про підвищення кваліфікації; є) інформація, що має значення для виконання оцінки, з посиланням на джерела її отримання; ж) клопотання оцінювача, експерта про надання додаткових матеріалів, результати їх розгляду (якщо це мало місце); з) перелік використаних довідкових джерел інформації, літератури із зазначенням основних бібліографічних даних (найменування, автори, місце та рік видання); и) дані про час та місце проведення огляду КТЗ оцінювачем (експертом); і) відомості про осіб, які брали участь в огляді об`єкта оцінки, якщо їх участь обумовлена призначенням оцінки або договором про виконання оцінки; ї) ідентифікаційні дані КТЗ відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта) або з копій цих документів; й) показання одометра (тахографа) КТЗ або лічильника мотогодин (за наявності); к) результати візуального огляду щодо відповідності (невідповідності) номерів кузова, шасі, інших складових частин записам у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу (технічному паспорті) або в інших документах; л) відомості про комплектність та укомплектованість КТЗ; м) відомості про склад оновлених складників КТЗ, інформаційні ознаки виконаного відновлювального ремонту, інші обставини, які мають значення для розв`язання поставлених питань; н) відомості про виявлені під час огляду дефекти, пошкодження, а також обґрунтування засобів і обсягу відновлювальних робіт з їх усунення чи інших способів урахування дефектів; о) перелік обмежень щодо застосування результатів оцінки та припущення, у межах яких проводилася оцінка; п) викладення змісту використаних методичних підходів, методів, оціночних процедур та відповідних розрахунків; р) висновок про вартість майна або висновок про результати автотоварознавчої експертизи (експертного дослідження); с) додатки, які становлять невід`ємну частину звіту (акта), висновку експерта про оцінку і містять дані стосовно технічного стану КТЗ (його складників), їх фотографічні зображення і дані, що підтверджують припущення та розрахунки. У додатках також може бути графічна розгортка побудови пошкодженого або розукомплектованого КТЗ з відображенням характеру пошкоджень або протокол технічного огляду з посиланням на характер і обсяг його пошкодження. Згідно із п. 4.5 Методики усі дані, наведені у звіті (акті) про оцінку або у висновку експерта, зазначаються з посиланням на джерело їх отримання. Джерела інформації повинні бути актуальними, тобто відповідати даті оцінки. Суд установив, що Консультаційний висновок оцінювача від 18.10.2024 про вартість автомобіля «Mitsubishi Colt» 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , проводився оцінювачем [PERSON] без особистого огляду автомобіля, на підставі пошукових запитів в мережі Інтернет, що підтверджується посиланням оцінювача на джерела: «http://www.unda.com.ua/proverka-gosnomer» та «https://eshop.elit.ua/pages/oem/vin?catalog». Крім того, згідно із Консультаційного висновку оцінювача, показання одометра (лічильника пробігу) КТЗ у рамках цієї роботи приймаються як такі, що відповідають нормальному пробігу. При цьому в показниках технічного стану автомобіля зазначено, що КТЗ на ходу і його технічний стан відповідає строку експлуатації та пробігу. Однак дійсність технічного стану автомобіля «Mitsubishi Colt» 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , на момент визначення його ринкової вартості, не були в дійсності відомі оцінювачу. Таким чином, суд критично ставиться до Консультаційний висновок оцінювача від 18.10.2024 про вартість автомобіля «Mitsubishi Colt» 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , та не приймає його як належний доказ, оскільки він не відповідає жодним стандартам та методикам оцінки майна, та викладений з порушенням імперативних норм чинного законодавства України. До того ж жодна із сторін не звертались до суду з клопотанням про призначення судової експертизи для визначення ринкової вартості спірного автомобіля. Натомість суд бере до уваги вартість транспортного засобу «Mitsubishi Colt» 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , поданого до суду відповідачкою з офіційного джерела - сайту «Auto.Ria» із середньою ринковою ціною в розмірі 143486,00грн. Оскільки суд враховує, що "AUTO.RIA" є зареєстрованою компанією, що працює на ринку онлайн-торгівлі автомобілями в Україні. "AUTO.RIA" є офіційним джерелом, зокрема, коли мова йде про перевірку автомобілів та пошук оголошень про їх продаж. Це великий український автомобільний маркетплейс, що має перевірену репутацію. Отже розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до ч. 1-2 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. Судом ураховано та встановлено під час розгляду справи, що як позивачкою так і відповідачем визнано, що спірний автомобіль сторонами було придбано саме в офіційно зареєстрованому шлюбі. Отже у справі, яка розглядається судом, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу автомобіля сторонами не спростована. Суд зазначає, що не бере до уваги як належний доказ посилання відповідачки на розписки (які були долучені до відзиву на позовну заяву) як доказ отримання коштів в якості особистих, та те що кошти були позичені відповідачкою не в інтересах спільного проживання з позивачем. Крім того суду не надано належних та допустимих доказів, що дійсно сім`я потребувала таких дій як отримання в борг коштів для погашення заборгованості за договором лізингу. Також не було доведено щодо факту обізнаності позивачем про наміри укладання таких розписок відповідачкою, так самого як і факту отримання, повернення коштів за вказаними розписками та використання отриманих в борг коштів за призначенням визначеним в розписках. Отже, спірний автомобіль був придбаний подружжям у період шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю, частки сторін є рівними, а підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України немає. До того ж ураховуючи, що автомобіль є неподільною річчю, положення ч. 4 ст. 71 СК України, та те що стороною відповідача під час розгляду цієї справи не спростована презумпція рівності часток подружжя, поділу підлягає визначена вартість автомобіля, відображена на сайті «Auto.Ria» із середньою ринковою ціною в розмірі 143486,00грн. Аналізуючи всі зазначені норми законів, приймаючи до уваги викладене вище, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову. А саме про визнання права власності на спірний автомобіль за відповідачкою та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності, у розмірі 1/2 вартості транспортного засобу марки «Mitsubishi Colt» 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] в сумі 71743,00грн. В іншій частині задоволення позовних вимог слід відмовити. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Відповідно ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. Стаття 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі відмови в позові покладається на позивача. Оскільки, позивні вимоги позову задоволено судом частково, а позивач при поданні позову до суду не сплатив судовій збір, тому як з позивача так і з відповідачки на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору, а саме з позивача в розмірі 906,07грн, а з відповідачки у розмірі 717,43грн.

Outcome: partial