Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом в якому, після уточнень, просить стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури, ЄДРПОУ 02909938, Державної казначейської служби України (Державного бюджету України, ЄДРПОУ 37567646) на користь [PERSON] , РОНКПП [NUMBER] в рахунок відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності 700000 грн; стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури, ЄДРПОУ 02909938, Державної казначейської служби України (Державного бюджету України ЄДРПОУ 37567646) на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] витрати на правничу допомогу, понесені позивачем під час досудового розслідування кримінального провадження № 12017040730001403 від 14 травня 2017 року, під час судового розгляду кримінальної справи відносно обвинуваченого [PERSON] в Жовтневому районному суді міста Кривого Рогу, Дніпровському апеляційному суді та Касаційному кримінальному суді на загальну суму 120000 грн; стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури, ЄДРПОУ 02909938, Державної казначейської служби України (Державного бюджету України, ЄДРПОУ 37567646) на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] понесені ним судові витрати, пов`язані з розглядом позову про відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, в сумі 15000 грн. В обґрунтування позову представник позивача зазначив такі доводи та обґрунтування. 14 травня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №?12017040730001403 були внесені відомості щодо заподіяння тілесних ушкоджень громадянці [PERSON] працівником патрульної поліції м. Кривого Рогу Ланевичем Валентином Сергійовичем. У подальшому, в межах зазначеного кримінального провадження, [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 Кримінального кодексу України, а саме перевищення влади або службових повноважень, якщо вони супроводжувалися насильством. 04 січня 2018 року обвинувальний акт щодо [PERSON] було скеровано до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу. У матеріалах справи прокуратура стверджувала, що під час виїзду на виклик 14 травня 2017 року приблизно о 14:55 год. у квартирі [ADDRESS] [PERSON] , нібито перевищуючи службові повноваження, застосував фізичну силу до громадянки [PERSON] , внаслідок чого їй було заподіяно тілесні ушкодження, а саме, закритий перелом плечової кістки зі зміщенням. Сторона обвинувачення вказувала, що дії [PERSON] були непропорційними, не викликаними необхідністю, а також такими, що не відповідали обстановці. Вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 липня 2022 року [PERSON] було повністю виправдано на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України - у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення. Суд першої інстанції встановив, що жодні об`єктивні докази не підтверджують факту умисного перевищення влади чи застосування непропорційної сили з боку [PERSON] , а дії останнього не виходили за межі його повноважень. Апеляційна скарга прокурора була залишена без задоволення ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 8 грудня 2022 року. Постановою Верховного Суду від 12 липня 2023 року касаційна скарга прокурора також залишена без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін. Таким чином, встановлено факт незаконного притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, що підтверджено рішеннями судів усіх трьох інстанцій. Правові підстави для відшкодування шкоди викладені у статті 1176 Цивільного кодексу України, а також у статтях 1, 2, 3, 4 та 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Зокрема, право на компенсацію моральної шкоди настає у разі встановлення факту незаконного повідомлення про підозру, направлення обвинувального акта до суду та подальшого виправдання особи. Саме така ситуація склалася у справі [PERSON] . У рішенні Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №?686/23731/15-ц (провадження №?14-298цс18) сформульовано правовий висновок, згідно з яким моральна шкода, завдана незаконним кримінальним переслідуванням, повинна відшкодовуватися з розрахунку не менше ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування особи під слідством і судом. У контексті даної справи строк переслідування становить понад шість років тобто 74 місяці. Враховуючи, що на час розгляду справи встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі 8?000 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік»), мінімальний орієнтир суми компенсації складає 592?000 грн. Позивач, однак, просить суд визначити розмір моральної шкоди у сумі 700?000 грн виходячи з тривалості процесу, тиску, якому він зазнавав з боку органів слідства, обмежень у пересуванні, порушення репутації, необхідності неодноразових явок до суду та органів слідства, а також емоційних страждань, пов`язаних із ризиком втрати волі. Також позивач поніс значні витрати на правничу допомогу, яка надавалась йому на всіх етапах: під час досудового розслідування, судового розгляду в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, а також під час підготовки та подання цього позову. Загальна сума витрат складає 135?000 грн, з яких 120?000 грн - це вартість правової допомоги у кримінальному провадженні (розподілені по роках та інстанціях, що підтверджується квитанціями про оплату адвокатських послуг), та 15?000 грн - витрати на складання позовної заяви, участь у розгляді справи та інші дії у зв`язку з поданням цивільного позову. Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.10.2018 у справі №?607/6537/17, витрати на правничу допомогу мають відшкодовуватись за умови їх реальності, необхідності та документального підтвердження, чого у цьому випадку дотримано в повному обсязі. Таким чином, у справі наявний комплекс юридичних і фактичних підстав, що обґрунтовують як незаконність кримінального переслідування, так і наявність моральної шкоди, а також понесення реальних та необхідних витрат на правову допомогу. Представник позивача вважає, що у сукупності всі ці обставини свідчать про обґрунтованість вимог у повному обсязі. У відзиві поданому представником відповідача ДКСУ 01 травня 2024 року Казиміром М.М останній зазначив, що вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Як вказано у відзиві, Державна казначейська служба України не вважає себе належним відповідачем у цій справі, оскільки, за твердженням представника, Казначейство не є тим органом, дії або бездіяльність якого завдали шкоди позивачеві. На думку відповідача, участь Казначейства у правовідносинах щодо відшкодування шкоди є помилковою, оскільки цей орган лише здійснює казначейське обслуговування державного бюджету і не приймає процесуальних рішень у кримінальному провадженні. Крім того, представник відповідача не погоджується з визначеним у позові періодом перебування позивача під слідством і судом. Зокрема, Казначейство вважає, що цей строк обчислюється з моменту повідомлення про підозру (16.11.2017) до набрання вироком законної сили (08.12.2022), а не до касаційного перегляду, як зазначено в позовній заяві. На підставі цього період участі [PERSON] у кримінальному процесі, на думку відповідача, становить 60 місяців і 23 дні. Саме з цього строку, а не з 74 місяців, як зазначено у позові, має обчислюватись розмір відшкодування. Водночас у відзиві стверджується, що вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 липня 2022 року, яким [PERSON] визнано невинуватим, було постановлено не через встановлення незаконності дій посадових осіб органів досудового розслідування, прокуратури чи суду, а виключно з підстави недоведеності обвинувачення. Отже, як вважає представник відповідача, підстави, передбачені Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями...», у даному випадку відсутні. Також у відзиві наводиться розрахунок розміру моральної шкоди за формулою, запропонованою Великою Палатою Верховного Суду у справі № 686/23731/15-ц, з урахуванням мінімальної заробітної плати 7100 грн. За підрахунками відповідача, сума компенсації моральної шкоди має становити 431?443 грн., а не 700?000 грн., як зазначено у позові. Окремо відповідач заперечує проти стягнення із Державного бюджету витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем під час досудового розслідування. Представник відповідача посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 462/6473/16-ц, відповідно до якої витрати, понесені у межах кримінального провадження, повинні вирішуватись у межах цього провадження за правилами КПК України, а не в порядку цивільного судочинства. В частині позовних вимог про відшкодування витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи про моральну шкоду, представник відповідача визнає, що такі витрати можуть бути предметом розгляду, однак наголошує, що сума у 15?000 грн. не є підтвердженою належними доказами, а також включає, з його слів, майбутні витрати, які ще не понесені. Окремий акцент у відзиві зроблено на тому, що ДКСУ не є розпорядником коштів, призначених для компенсацій у разі встановлення відповідальності держави, а тому зазначення Казначейства як відповідача суперечить Бюджетному кодексу України та Конституції України. Представник посилається на низку рішень Верховного Суду (зокрема, постанови у справах № 910/23967/16, № 199/6713/14-ц, № 215/3408/18, № 641/8857/17 та інші), в яких вказано, що стягнення шкоди з Казначейства є юридично і процесуально помилковим, оскільки таким чином фактично змінюється визначений законодавством порядок виконання рішень за рахунок бюджетних коштів. Нарешті, у відзиві [PERSON] наголошує, що Казначейство є лише органом виконання судових рішень, і відповідно до свого правового статусу не несе відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Він також надає пояснення щодо своїх повноважень на самопредставництво інтересів Казначейства у справі, посилаючись на витяг з ЄДР. На підставі викладеного представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 08 травня 2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій він заперечив проти доводів, викладених у позиції Державної казначейської служби України, та заявив про необхідність у повному задоволенні позовних вимог. У своїй відповіді представник позивача зазначив, що з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (14 травня 2017 року) [PERSON] фактично перебував у статусі особи, щодо якої здійснюється кримінальне переслідування. Саме з цього моменту розпочався тиск на нього з боку органів прокуратури, зокрема працівників Дніпропетровської обласної прокуратури, які ініціювали службове розслідування, неодноразово викликали його до себе, проводили впізнання та інші процесуальні дії, що супроводжувалися психологічним тиском. Вказані обставини, за твердженням представника, свідчать про фактичний початок кримінального переслідування ще до моменту повідомлення про підозру, а отже повний строк морального та правового тягаря слід обраховувати з дати внесення відомостей до ЄРДР. Також у відповіді звернуто увагу на те, що в Законі України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01 квітня 2024 року мінімальна заробітна плата встановлена на рівні 8000 грн, що має бути враховано при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, як це передбачено постановою Великої Палати Верховного Суду у справі № 686/23731/15-ц. Враховуючи, що тиск на позивача тривав понад 70 місяців, заявлена сума відшкодування моральної шкоди у 700?000 грн є обґрунтованою, поміркованою та справедливою. Крім того, представник позивача повторно наголосив, що заявлені до стягнення витрати на правничу допомогу (120?000 грн у межах кримінального провадження та 15?000 грн у межах цього цивільного процесу) є реальними, документально підтвердженими і прямо передбаченими Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями...». При цьому представник підкреслює, що з огляду на загальний розмір шкоди, ці витрати є відносно незначними і не мають ознак надмірності чи зловживання. Відповідь також містить згоду з тим, що суд може залучити до участі у справі як третю особу Дніпропетровську обласну прокуратуру, проте це не позбавляє державу (в особі уповноваженого органу ДКСУ) обов`язку щодо компенсації шкоди, завданої внаслідок дій органів, які є розпорядниками бюджетних коштів. У результаті представник позивача наполягає на задоволенні всіх вимог, викладених у позовній заяві, а саме: стягненні 700?000 грн моральної шкоди; стягненні 120?000 грн витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні; стягненні 15?000 грн витрат, понесених у межах розгляду цієї цивільної справи. 10 червня 2024 року представник відповідача ДКСУ надав заперечення щодо уточнених позовних вимог в яких повторно висловив позицію про необґрунтованість заявлених позивачем вимог і водночас порушив питання про неналежність Казначейства як відповідача у справі. У поданій заяві [PERSON] зазначає, що подана 04.06.2024 уточнена позовна заява, на його переконання, фактично містить зміну предмета позову, що, згідно з частиною третьою статті 49 ЦПК України, допускається лише до закінчення підготовчого провадження. Представник відповідача, посилаючись на постанови Верховного Суду у справах № 910/18389/20 (22.07.2021) та № 910/19210/15 (17.08.2021), стверджує, що доповнення новими вимогами є зміною предмета позову, а не просто розширенням раніше заявлених вимог, а тому така зміна на його думку є процесуально сумнівною. Крім того, відповідач повторно наголошує, що витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи про моральну шкоду, не можуть стягуватись саме з Казначейства, оскільки шкода, якщо й була завдана, виникла внаслідок дій органів прокуратури, зокрема Дніпропетровської обласної прокуратури. Саме ці органи, за твердженням відповідача, є розпорядниками відповідних бюджетних коштів та повинні відповідати за власні дії чи бездіяльність. У підтримку своєї позиції [PERSON] наводить низку судових рішень, у тому числі постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), в якій зазначено, що Державна казначейська служба України не може бути стороною у справі про відшкодування шкоди, а лише здійснює виконання рішень суду за рахунок коштів державного бюджету. Аналогічні висновки, як стверджує представник, викладені також у рішеннях Верховного Суду у справах № 199/6713/14-ц, № 215/3408/18, № 641/8857/17, № 346/5428/17 та ін. Також представник відповідача вказує, що в позовній заяві фактично відсутні конкретні вимоги до Казначейства, а тому, на його думку, воно було безпідставно залучене як відповідач. Посилаючись на ч. 1 ст. 170 ЦК України та ст. 51 ЦПК України, відповідач просить суд визнати ДКСУ неналежним відповідачем, залучити Дніпропетровську обласну прокуратуру як належного відповідача та відмовити в задоволенні позову повністю. 26 вересня 2024 року представник Дніпровської обласної прокуратури Сидорова О.Р. подала до суду відзив на уточнену позовну заяву в якому не погодилась з доводами позову, заявивши про відсутність підстав для його задоволення. Вона зазначила, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №12017040730001403 за обвинуваченням [PERSON] проводилось слідчим управлінням прокуратури Дніпропетровської області відповідно до визначеної підслідності, а обвинувальний акт було складено на основі доказів, які були зібрані в межах кримінального провадження та узгоджувалися між собою. Прокуратура навела об`ємний перелік доказів, які, на її думку, обґрунтовували повідомлення про підозру та скерування справи до суду. Разом із тим прокуратура визнала, що судом [PERSON] був виправданий на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України, а вирок залишено без змін апеляційним і касаційним судом. При цьому прокуратура наголосила, що позиція обвинувачення ґрунтувалася на даних, отриманих від потерпілої [PERSON] , свідків та експертів, і лише під час судового розгляду було встановлено, що свідчення потерпілої не відповідали дійсності. За фактом надання потерпілою завідомо неправдивих показань прокуратурою було розпочато кримінальне провадження №42023040000000143 за ч.2 ст.384 КК України, яке завершилось звільненням [PERSON] від кримінальної відповідальності за спливом строків. Прокуратура визнала факт виправдання [PERSON] , однак заявила, що ефективність дій прокурорів не може оцінюватися постфактум з огляду лише на результат кримінального провадження, оскільки на момент формування підозри та скерування обвинувального акту були наявні достатні докази для цього. Стосовно моральної шкоди прокуратура зазначила, що заявлений розмір 700 000 грн є завищеним і не відповідає положенням ст.23 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди...» та Постанові Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995. Прокуратура підрахувала, що мінімальний обґрунтований розмір моральної шкоди, виходячи з перебування позивача під слідством і судом протягом 73 місяців, має становити не більше 584 000 грн (73 міс. ? 8 000 грн). Крім того, прокуратура заявила, що позивач не навів належних доказів, які підтверджують конкретні обставини моральних страждань та підстави для визначеного ним розміру компенсації, а тому не довів обсяг шкоди, що є обов`язком згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України. Щодо вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу в загальному розмірі 135 000 грн представник зазначила, що вони також не підтверджені належними доказами. Представник послалась на ч.3-4 ст.137, ч.8 ст.141 ЦПК України, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та судову практику Верховного Суду (зокрема, постанови ВП ВС у справах №751/3840/15-ц, №826/1216/16, №810/3806/18 та ін.), відповідно до якої для стягнення витрат на правничу допомогу необхідно надати договір, розрахунок, докази фактичної оплати або зобов`язання на оплату, а також опис обсягу послуг. Таких доказів, на думку прокуратури, у справі не надано. Також представник наголосила, що будь-яке зловживання правом, у тому числі заявлення завідомо завищених вимог без належного обґрунтування, може бути підставою для правової відповідальності. При цьому вона закликала суд застосовувати принципи справедливості, поміркованості й розумності при визначенні розміру компенсації, посилаючись зокрема на практику ЄСПЛ у справах Stankov v. Bulgaria, Баришевський проти України, Гімайдуліна та інші проти України, Меріт проти України тощо. У підсумку, представник просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. На судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі та пояснив, що [PERSON] був безпідставно притягнутий до кримінальної відповідальності, а згодом повністю виправданий усіма трьома судовими інстанціями. Представник наголосив, що кримінальне переслідування тривало понад шість років, позивач зазнав тривалого психологічного тиску, обмежень у пересуванні, був змушений неодноразово з`являтися до слідчих та до суду, що спричинило серйозні моральні страждання та порушення його ділової репутації. Окремо звернув увагу на те, що ключовий свідок потерпіла під час судового розгляду змінила свої показання та повідомила, що тілесні ушкодження їй заподіяв не [PERSON] , а її покійний чоловік, про що свідчить подальше відкриття кримінального провадження щодо завідомо неправдивих показань. Також [PERSON] зазначив, що всі витрати на правничу допомогу підтверджені належними доказами та безпосередньо пов`язані як із захистом у кримінальному провадженні, так і з підготовкою цього позову. У зв`язку з викладеним представник просив суд задовольнити позов у повному обсязі. На судовому засіданні прокурор Істомін В.В. заперечив проти позову та пояснив, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №?12017040730001403 здійснювалось у межах встановленої законом підслідності, а повідомлення [PERSON] про підозру та складання обвинувального акту були здійснені на підставі сукупності наявних на той момент доказів, зокрема показань потерпілої [PERSON] , свідків події та результатів експертних досліджень. Прокурор наголосив, що під час досудового розслідування потерпіла стверджувала, що саме [PERSON] застосував до неї фізичну силу, внаслідок чого вона отримала тілесні ушкодження. Лише під час судового розгляду вона змінила свої первинні показання та повідомила, що ушкодження їй спричинив її покійний чоловік. Тобто ключова зміна в обставинах справи відбулася вже після направлення обвинувального акту до суду, і на момент ухвалення відповідних рішень у прокурора були об`єктивні підстави для обвинувачення. Прокурор також підкреслив, що вирок суду про виправдання [PERSON] постановлено з підстав недоведеності вини, а не у зв`язку з визнанням незаконності дій прокурора чи інших органів досудового розслідування. Щодо розміру заявленої моральної шкоди, прокурор вказав, що сума 700?000 грн є завищеною, не підтверджена належними доказами та не відповідає принципам справедливості, поміркованості та розумності. У зв`язку з викладеним прокурор просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На судовому засіданні представник Державної казначейської служби України Хатункіна А.С. заперечила проти позову та пояснила, що Казначейство не є належним відповідачем у даній справі, оскільки не здійснює досудове розслідування, не приймає процесуальних рішень і не має жодного відношення до притягнення особи до кримінальної відповідальності. Вона зазначила, що функція Казначейства полягає виключно у виконанні судових рішень за рахунок бюджетних коштів, і участь у цій справі як відповідача є, на її думку, юридично необґрунтованою. Також представник вказала, що розмір заявленої моральної шкоди є завищеним, а витрати на правничу допомогу, понесені у межах кримінального провадження, мають вирішуватись не в порядку цивільного судочинства. У зв`язку з цим [PERSON] просила суд відмовити у задоволенні позову та визнати ДКСУ неналежним відповідачем. Дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені учасниками доводи суд дійшов таких висновків. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №12017040730001403 від 14.05.2017 року, 14.05.2017 о 15 год. 02 хв. до чергової частини Покровського відділення поліції Криворізького відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області надійшло повідомлення від громадянки [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , яка фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , про те, що 14.05.2017 року близько 14 год. 50 хв. за місцем її проживання співробітник Управління патрульної поліції м. Кривого Рогу, перевищуючи свої службові повноваження, застосував до неї фізичну силу, у результаті чого було спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому середньої третини лівого плеча. Відомості за вказаним фактом були внесені до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 Кримінального кодексу України. Відповідно до письмових пояснень [PERSON] , складених на ім`я начальника Покровського відділення поліції Криворізького відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області полковника поліції Яненка О.М., [PERSON] пояснив, що 14.05.2017 року ввн працюючи інспектором патрульної поліції в м. Кривому Розі (службовий жетон №0011731), у складі екіпажу «АТЛАС №116» разом з молодшим лейтенантом поліції Березою Тарасом Валерійовичем, прибув за викликом до будинку [ADDRESS] , де, за повідомленням громадянки [PERSON] , перебували особи в стані алкогольного сп`яніння, які вчиняли бійку, ламали меблі, та загрожували безпеці. Прибувши на місце події, екіпаж зустріла [PERSON] , яка запросила патрульних до квартири. У квартирі було виявлено осіб з явними ознаками алкогольного сп`яніння, поламані меблі, розбитий посуд та сліди розпиття спиртних напоїв. Один з чоловіків (не встановлений у поясненні) поводився агресивно, висловлювався нецензурною лайкою, не реагував на зауваження, намагався схопити патрульного за формений одяг та чинив опір. У ході подальших дій заявниця [PERSON] повідомила, що претензій до сина не має, допомоги поліції не потребує та в усній формі просила покинути приміщення, після чого зачинила двері. Патрульні залишили місце виклику без застосування фізичної сили чи спеціальних засобів та продовжили патрулювання. Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05 липня 2017 року, у ході проведення вказаної слідчої дії потерпіла [PERSON] впізнала [PERSON] як особу, яка 14 травня 2017 року застосувала до неї фізичну силу, внаслідок чого було спричинено тілесні ушкодження у вигляді перелому руки. Відповідно до обвинувального акта у кримінальному провадженні №12017040730001403 від 04.01.2018, [PERSON] , інспектор патрульної поліції управління патрульної поліції в м. Кривому Розі, обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 365 Кримінального кодексу України, а саме у перевищенні влади, що супроводжувалося насильством, без ознак катування. Згідно з викладеними у документі обставинами, 14 травня 2017 року близько 14:55 у квартирі [ADDRESS] , під час виїзду на виклик, [PERSON] , будучи працівником правоохоронного органу, діючи умисно, перевищив службові повноваження, застосувавши непропорційну фізичну силу до потерпілої [PERSON] , внаслідок чого їй було спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому середньої третини лівої плечової кістки зі зміщенням, що належать до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Обвинувальний акт складено заступником начальника другого слідчого відділу прокуратури Дніпропетровської області старшим радником юстиції Власенком Богданом Сергійовичем та затверджено прокурором відділу процесуального керівництва прокуратури Дніпропетровської області молодшим радником юстиції Самойленком Сергієм Володимировичем. Відповідно до вироку Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 липня 2022 року у справі №212/120/18 (провадження №1-кп/212/37/22), [PERSON] було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 365 КК України та виправдано на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення. [PERSON] обвинувачувався у перевищенні влади, що супроводжувалось насильством без ознак катування, під час виконання службових обов`язків інспектора патрульної поліції. За версією обвинувачення, 14.05.2017 року він завдав тілесних ушкоджень потерпілій [PERSON] у вигляді перелому плечової кістки. У судовому засіданні [PERSON] свою вину не визнав, пояснив, що фізичної сили до потерпілої не застосовував, а після завершення виклику залишив квартиру. Повідомив, що потерпіла перебувала в стані алкогольного сп`яніння, а після їхнього від`їзду сталася нова бійка. Показання потерпілої [PERSON] змінювались кілька разів: спочатку вона вказувала на [PERSON] як особу, яка зламала їй руку; згодом заявила, що травму отримала під час бійки, ще до приїзду поліції; у подальших показаннях вказала, що руку їй зламав покійний чоловік, ударивши обухом сокири, і вона обмовила поліцейського через страх перед чоловіком, який був раніше засуджений за умисне вбивство. Суд оцінив ці показання з урахуванням супровідних обставин, зокрема того, що під час слідчого експерименту потерпіла описувала дії [PERSON] як причину травми, однак у суді пояснила, що це була неправда, викликана страхом і зовнішнім тиском з боку чоловіка. Свідки (у т.ч. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) у своїх показаннях не підтвердили, що саме [PERSON] заподіяв потерпілій тілесні ушкодження. Частина з них вказувала на інші можливі джерела травми (падіння, побутова бійка, дії чоловіка потерпілої). З вироку також вбачається, що суд, дослідивши показання учасників процесу та інші докази, дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено вчинення [PERSON] інкримінованого правопорушення поза розумним сумнівом. Підстави для визнання вини обвинуваченого відсутні, усі сумніви тлумачено на його користь. Ланевича було виправдано. Відповідно до ухвали Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року у справі № 212/120/18, апеляційну скаргу прокурора Криворізької північної окружної прокуратури на вирок суду першої інстанції залишено без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 липня 2022 року щодо виправдання [PERSON] - залишено без змін. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що обвинувачення щодо [PERSON] за ч. 2 ст. 365 КК України не було доведено належними, допустимими та достовірними доказами у їх сукупності та взаємозв`язку. Колегія суддів вказала, що суд першої інстанції провів судовий розгляд відповідно до вимог ст. 337 КПК України, всебічно та неупереджено дослідив докази, дотримався принципів змагальності, презумпції невинуватості і дійшов правильного висновку про наявність підстав для ухвалення виправдувального вироку. У судовому засіданні апеляційного суду було повторно допитано обвинуваченого та потерпілу. [PERSON] знову не визнав своєї вини, пояснивши, що не застосовував фізичної сили до потерпілої, а всі події мали характер побутового конфлікту, в який вони як поліцейські втрутились на виклик матері [PERSON] . Потерпіла [PERSON] у свою чергу підтвердила, що поліцейський [PERSON] не ламав їй руку, а первинні її показання були неправдивими, оскільки вона боялась свого чоловіка, який змусив її звинуватити поліцейського. Прокурор у апеляційній скарзі стверджував про істотні порушення процесуального закону, неповноту судового розгляду, суперечність між мотивувальною і резолютивною частинами вироку та упереджену оцінку доказів. Однак апеляційний суд дійшов висновку, що доводи скарги не підтверджуються, і не виявив підстав для скасування вироку. Суд відзначив, що прокурор не був позбавлений можливості реалізовувати свої процесуальні права, а зібрані докази судом першої інстанції досліджено належним чином. Колегія суддів також врахувала практику Європейського суду з прав людини, яка вимагає, щоб вина особи була доведена «поза розумним сумнівом», і всі сумніви тлумачилися на користь обвинуваченого. Таким чином, апеляційний суд визнав, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим. Встановлені ним висновки відповідають Конституції України, КПК України, а також міжнародним стандартам правосуддя, і тому не підлягають зміні чи скасуванню. Відповідно до постанови Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 212/120/18, касаційна скарга прокурора Заворотної О.В. залишена без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 липня 2022 року та ухвала Дніпровського апеляційного суду від 8 грудня 2022 року щодо [PERSON] залишені без змін. Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає. У своїй скарзі прокурор посилалась на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду та неналежну оцінку доказів. Вона наполягала на необхідності скасування виправдувального вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Водночас захисник Ланевича та потерпіла [PERSON] надали заперечення на касаційну скаргу, в яких просили залишити її без задоволення, а судові рішення без змін. Колегія суддів Касаційного кримінального суду встановила, що суди першої та апеляційної інстанцій діяли у межах повноважень, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, забезпечили дотримання принципів змагальності, неупередженості та презумпції невинуватості. Виправдувальний вирок був ухвалений на підставі всебічної оцінки доказів, а висновки суду ґрунтувалися на законі, були належним чином мотивовані та обґрунтовані. Верховний Суд підтвердив, що сторона обвинувачення не довела вину [PERSON] поза розумним сумнівом, як того вимагає ст. 373 КПК та ст. 62 Конституції України. Суд першої інстанції детально проаналізував показання обвинуваченого, потерпілої та свідків, результати судово-медичної експертизи, письмові докази, а також протоколи слідчих дій. Особливу увагу суд приділив зміні позиції потерпілої, яка у судовому засіданні заявила, що тілесні ушкодження їй завдав не поліцейський, а її чоловік під час побутового конфлікту. Доводи прокурора про недопит понятих, які були присутні при слідчому експерименті, суд визнав необґрунтованими, оскільки їх недопит не вплинув на об`єктивність та повноту судового розгляду. Верховний Суд наголосив, що висновки експертів, самі по собі, без підтвердження належними і допустимими доказами, не можуть вважатися достатніми для доведення вини особи. Таким чином, Верховний Суд погодився з висновками попередніх судових інстанцій щодо недоведеності винуватості [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 Кримінального кодексу України, та визнав, що підстав для скасування чи зміни судових рішень не встановлено. Відповідно до ухвали Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 29 червня 2023 року у справі № 210/1705/23, обвинувачена [PERSON] була звільнена від кримінальної відповідальності за частиною 2 статті 384 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Суд встановив, що [PERSON] , діючи умисно, з метою уникнення кримінальної відповідальності своїм співмешканцем, надала органу досудового розслідування завідомо неправдиві показання щодо обставин спричинення їй тілесних ушкоджень. Вона стверджувала, що тілесні ушкодження, а саме перелом плечової кістки, були спричинені їй працівником патрульної поліції [PERSON] . Показання надані нею 12 червня, 24 липня та 10 серпня 2017 року, підтверджувались її підписами у відповідних протоколах слідчих дій. На підставі цих неправдивих показань, а також інших зібраних у провадженні доказів, [PERSON] 16 листопада 2017 року було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України. В подальшому обвинувальний акт було направлено до суду для розгляду. Однак у судовому засіданні 29 січня 2021 року [PERSON] , вже у статусі потерпілої, змінила свої показання та заявила, що тілесні ушкодження їй було завдано не поліцейським, а її співмешканцем [PERSON] ударом обуха сокири. Вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 липня 2022 року [PERSON] було виправдано за недоведеністю вчинення інкримінованого правопорушення. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 8 грудня 2022 року вирок залишено без змін. Кримінальне провадження щодо [PERSON] за фактом надання завідомо неправдивих показань було внесене до ЄРДР 17 лютого 2023 року. Після відмови суду у затвердженні угоди про визнання винуватості, справу призначено до розгляду в загальному порядку. У судовому засіданні захисником обвинуваченої було заявлено клопотання про звільнення останньої від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив, що з моменту вчинення інкримінованого діяння (останній епізод мав місце 10 серпня 2017 року) минуло понад п`ять років, що перевищує граничний строк давності для нетяжкого злочину, яким є частина 2 статті 384 КК України. При цьому відсутні обставини, які б переривали або зупиняли перебіг давності. Ухвалою від 29 червня 2023 року суд задовольнив подане клопотання, звільнив [PERSON] від кримінальної відповідальності та закрив кримінальне провадження № 42023040000000143. У тексті ухвали прямо зазначено, що її неправдиві показання стали підставою для повідомлення про підозру та обвинувачення [PERSON] у вчиненні тяжкого злочину. З фактичних обставин справи вбачається, що 14 травня 2017 року до чергової частини Покровського відділення поліції Криворізького відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області надійшло повідомлення від громадянки [PERSON] про те, що вказаного дня приблизно о 14 год. 50 хв. за місцем її проживання співробітник патрульної поліції м. Кривого Рогу застосував до неї фізичну силу, внаслідок чого їй було спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому плечової кістки. Цього ж дня, 14 травня 2017 року, на підставі повідомлення [PERSON] відомості за цим фактом були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №?12017040730001403 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 Кримінального кодексу України (перевищення влади або службових повноважень, якщо воно супроводжувалося насильством). 16 листопада 2017 року в межах вказаного кримінального провадження було повідомлено про підозру у кінцевій редакції працівнику патрульної поліції м. Кривого Рогу [PERSON] у вчиненні зазначеного злочину. Підозра базувалась, зокрема, на показаннях потерпілої, яка на той момент прямо вказувала на [PERSON] як на особу, що завдала їй тілесні ушкодження. 04 січня 2018 року за результатами досудового розслідування було складено обвинувальний акт, який був направлений до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу для розгляду по суті. Обвинувальний акт складено слідчим прокуратури Дніпропетровської області, а затверджено прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури Дніпропетровської області. Таким чином, з 14 травня 2017 року фактично розпочалось кримінальне переслідування [PERSON] , а притягнення його до кримінальної відповідальності почалось з 04 січня 2018 року, тобто з моменту пред`явлення йому обвинувачення у вчиненні злочину. У подальшому обвинувальний акт щодо [PERSON] розглядався Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу. За результатами всебічного судового розгляду 26 липня 2022 року цим судом було ухвалено виправдувальний вирок на підставі пункту 1 частини 1 статті 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Апеляційну скаргу прокурора на зазначений вирок ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року залишено без задоволення, а вирок без змін. З цього моменту виправдувальний вирок набув законної сили відповідно до вимог частини 2 статті 532 КПК України. Таким чином, [PERSON] перебував під слідством і судом з 14 травня 2017 року (дати внесення відомостей до ЄРДР) до 08 грудня 2022 року (дати набрання законної сили виправдувальним вироком), що в сукупності становить 5 років 6 місяців та 24 дні активного процесуального статусу в межах кримінального провадження. Суд дійшов висновку про те, що в даному спорі слід брати до уваги момент закінчення часу перебування [PERSON] під слідством і судом час набрання виправдувальним виром законної сили, з огляду на висновки зроблені Конституційним Судом України у рішенні від 27 жовтня 1999 року в справі № 1-15/99 «Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень частини третьої статті 80 Конституції України (справа про депутатську недоторканність)» у пунктах 1.1, 1.2 якого зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Стосовно права [PERSON] на отримання відповідного відшкодування суд зазначає таке. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону). Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону). Згідно із частиною другою статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. При визначенні розміру відшкодування необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи судом першої інстанції, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) сформульовано висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20). У даній справі строк перебування [PERSON] під слідством та судом становить 5 років 6 місяців та 24 дні (66 місяців 24 дні), тому розмір відшкодування морального відшкодування не може бути меншим за 534\~400,08 грн (66 х 8 000,00 грн= 528 000 грн; 24 дні х 266,67 грн = 6\~400,08 грн). Позивач вважає, що розмір моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, якого буде достатньо для розумного задоволення його потреб, пов`язаних із пережитими моральними стражданнями, зниженням ділової репутації, порушенням нормального способу життя та необхідністю відновлення порушеного становища, має дорівнювати 700?000 гривень. Обґрунтовуючи це, позивач посилається на тривалість переслідування (понад 5,5 років), систематичний тиск з боку слідчих і прокурорів, необхідність постійної участі у судових засіданнях, обмеження у пересуванні, тривожний психологічний стан через ризик позбавлення волі, а також порушення його честі та гідності як працівника правоохоронного органу. Позивач вказує, що заявлений розмір є поміркованим та відповідає орієнтирам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №?686/23731/15-ц. Суд не погоджується з необхідністю виплати позивачу моральної шкоди у розмірі, що перевищує мінімально допустимий рівень, сформований у практиці Верховного Суду, з огляду на таке. Позивач дійсно вказує на тривалий строк кримінального переслідування, наданий ним загальний опис емоційних та професійних наслідків, проте не надає конкретних доказів, які б свідчили про істотні додаткові втрати або вплив, що виходить за межі типових для подібних справ. Зокрема, не подано доказів погіршення стану здоров`я, психологічного чи психіатричного втручання, втрати роботи або доходів, зниження професійної кваліфікації, соціального остракізму чи дискримінації, а також інших специфічних обставин, які б свідчили про більш глибокі моральні чи професійні страждання, ніж ті, що закономірно виникають у зв`язку з тривалим незаконним переслідуванням. Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які висновки спеціалістів, медичні документи чи інші письмові підтвердження, які могли б обґрунтувати підвищений розмір моральної шкоди. Так само не встановлено причинно-наслідковий зв`язок між діями органів досудового розслідування чи прокуратури і конкретними додатковими негативними наслідками, на які посилається позивач у своїх поясненнях. Суд виходить із того, що принцип розумності, закріплений у статті 1176 ЦК України, вимагає збалансованого підходу до оцінки розміру моральної шкоди, з урахуванням не лише суб`єктивних відчуттів потерпілого, але й об`єктивних, підтверджених даних. У даному випадку таких даних позивачем не наведено, а тому різниця між заявленою сумою у 700?000 грн і мінімально допустимим рівнем у 534?400,08 грн є необґрунтованою. Факт завдання [PERSON] моральної шкоди за вказаних обставин суд вважає доведеним, оскільки сама природа незаконного кримінального переслідування, яке тривало більше п`яти років, за своїм змістом об`єктивно передбачає порушення психоемоційного стану особи, завдання страждань, хвилювання, почуття невизначеності, приниження честі та гідності. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] внутрішньо усвідомлював власну невинуватість і перебував у переконанні, що притягнення його до кримінальної відповідальності є необґрунтованим. Водночас сам факт того, що достатньо тривалий час стосовно нього здійснювалося кримінальне переслідування, що ґрунтувалося переважно на показаннях потерпілої, які не були узгодженими із сукупністю інших доказів у справі, об`єктивно не міг не викликати у нього глибоких моральних страждань, почуття несправедливості, правової невизначеності та пригнічення. Такі емоційні переживання є природними і неминучими наслідками необґрунтованого обвинувачення особи, яка не вчиняла злочину, і у своєму внутрішньому переконанні знала про це. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заявлений розмір моральної шкоди у 700?000 грн є завищеним, а тому в частині, що перевищує суму 534?400,08 грн, задоволенню не підлягає. Щодо покликань прокурора на відсутність вини посадових осіб прокуратури у незаконному кримінальному переслідуванні [PERSON] , суд зазначає таке. Частина перша статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлює презумпцію відповідальності держави у разі настання передбачених законом реабілітуючих обставин зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку. У такому випадку, як випливає з прямого змісту частини першої статті 2 зазначеного Закону, право особи на відшкодування шкоди виникає автоматично з моменту набрання законної сили виправдувальним вироком, і не вимагає окремого встановлення факту незаконності дій конкретних посадових осіб або наявності їх вини. Закон не ставить таке право у залежність від наміру, обережності чи суб`єктивної добросовісності дій органів досудового розслідування чи прокуратури. Таким чином, посилання прокурора на те, що обвинувачення було ініційовано на підставі наявних на той час показань потерпілої і здійснювалося «в межах наданих повноважень», не спростовує самого факту незаконності переслідування позивача, підтвердженого виправдувальним вироком, що набрав законної сили. Суд також звертає увагу, що правова конструкція відшкодування шкоди за цим Законом є безвинною формою відповідальності держави. Тому питання про добросовісність або помилковість дій прокурора чи слідчого не є предметом оцінки у даному провадженні та не впливає на обсяг відповідальності держави за завдану особі шкоду. На переконання суду, з огляду на визначену законодавцем презумпцію незаконності кримінального переслідування у разі постановлення виправдувального вироку, суд у межах розгляду цивільної справи про відшкодування шкоди не має повноважень повторно, фактично ретроспективно, здійснювати оцінку достатності або недостатності доказів, які були предметом дослідження в межах кримінального провадження. Відповідь на питання про обґрунтованість пред`явленого обвинувачення вже була надана, і остаточно, судом першої інстанції у вироку, апеляційним судом в ухвалі про залишення вироку без змін, а також касаційним судом у постанові про відмову в задоволенні скарги прокурора. Повторна оцінка тих самих доказів або дій сторони обвинувачення у межах цивільного провадження не лише не передбачена законом, але й може призвести до виникнення кількох суперечливих оцінок одних і тих самих обставин, що суперечить принципу правової визначеності та остаточності судових рішень. Більше того, надання судом у цьому процесі альтернативної правової оцінки дій органів прокуратури виходитиме за межі предмета доказування у справах про відшкодування шкоди, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів…». Закон не вимагає і не передбачає встановлення вини чи недобросовісності дій конкретних посадових осіб як умови для задоволення вимог про відшкодування шкоди. Таким чином, сам факт набрання законної сили виправдувальним вироком є достатньою правовою підставою для визнання кримінального переслідування незаконним, без потреби в подальшій оцінці правомірності дій прокурора або інших службових осіб, які здійснювали досудове розслідування. Щодо відшкодування витрат на юридичну допомогу у кримінальному провадженні Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України. Положеннями КПК України визначено, що юридична допомога в кримінальному провадженні (кримінальній справі) включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження. До правової допомоги належать консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. У постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21) та від 02 листопада 2023 року у справі № 127/9332/22 (провадження № 61-5746св23) вказано, що передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Отже, визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі № 201/4534/20 та від 01 травня 2024 року у справі № 461/2033/23. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] , серед іншого, просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь 120 000 грн у рахунок компенсації витрат, понесених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18) та у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18), від 18 січня 2023 року у справі № 335/4358/21 (провадження № 61-7653св22), вказано, що позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги під час досудового розслідування, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону. У постанові Верховного Суду від 20 травня 2019 року у справі № 468/655/18-ц (провадження № 61-46158св18), від 15 березня 2023 року у справі № 565/1372/21 (провадження № 61-12476св22), зазначено, що: виписані адвокатом квитанції про оплату позивачем юридичних послуг у кримінальному провадженні відповідно до укладеного між ними договору, яке у подальшому було закрито з реабілітуючих підстав, є достатніми в розумінні пункту 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР для вирішення питання про відшкодування сплачених сум за статтею 1176 ЦК України; понесені позивачем витрати у вигляді сплачених сум за надання юридичної допомоги підлягають відшкодуванню у повному обсязі згідно з актами надання правової допомоги, довідками про отримання гонорару, квитанціями тощо. Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правничої допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правничої допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 8) надання правничої допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; 9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався під час вирішення позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують). Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення. У даній справі, на підтвердження витрат на юридичну допомогу у кримінальному провадженні, сторона позивача надала: квитанцію №?480046 від 16.11.2017 (найменування послуги: [PERSON] , досудове розслідування) на суму 15?000 грн; квитанцію №?480055 від 04.01.2018 (найменування послуги: представництво інтересів [PERSON] по справі в Жовтневому районному суді м. Кривого Рогу) на суму 15?000 грн; квитанцію №?480087 від 07.01.2019 (найменування послуги: [PERSON] , судовий розгляд кримінального провадження) на суму 15?000 грн; квитанцію №?117801 від 06.01.2020 (найменування послуги: захист обвинуваченого [PERSON] в Жовтневому районному суді м. Кривого Рогу) на суму 15?000 грн; квитанцію №?117833 від 05.01.2021 (найменування послуги: захист [PERSON] в Жовтневому районному суді. Касаційному кримінальному суді) на суму 15?000 грн; квитанцію №?117850 від 03.01.2022 (найменування послуги: захист обвинуваченого [PERSON] в Жовтневому районному суді м. Кривого Рогу) на суму 15?000 грн; квитанцію №?155904 від 08.12.2022 (найменування послуги: захист [PERSON] в Дніпровському апеляційному суді) на суму 15?000 грн; квитанцію №?155913 від 02.01.2023 (найменування послуги: захист обвинуваченого [PERSON] в Касаційному кримінальному суді) на суму 15?000 грн. Разом з цим, у матеріалах справи відсутні: письмовий договір про надання правової допомоги між позивачем та адвокатом; акти приймання-передачі виконаних послуг; детальний розрахунок наданих послуг із зазначенням їх характеру, обсягу, вартості та тривалості; документи, що підтверджують надання правової допомоги саме у межах кримінального провадження, яке завершено з реабілітуючих підстав. За відсутності зазначених доказів, суд позбавлений можливості належним чином перевірити, чи є відповідні грошові суми такими, що були сплачені позивачем саме за юридичні послуги, надані у межах конкретного кримінального провадження, у зв`язку з яким пред`явлено вимогу про відшкодування шкоди. Також неможливо встановити співмірність оплачених сум фактичному обсягу правничої допомоги, її зв`язок з відповідними процесуальними діями чи періодами, а також те, чи не стосувалися ці витрати інших справ, у яких позивач міг звертатися до того ж адвоката. Враховуючи викладене, надані позивачем квитанції про оплату, самі по собі, без супровідних документів, які б підтверджували факт, обсяг, зміст і цільове призначення правової допомоги, не є достатніми для висновку про наявність підстав для компенсації витрат відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону України № 266/94-ВР. При цьому суд враховує, що зі змісту вироку Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 липня 2022 року, ухвали Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року та постанови Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі №?212/120/18 вбачається, що участь захисника - адвоката Чепурнова В.І. у кримінальному провадженні щодо [PERSON] була послідовною, безперервною і активною на всіх стадіях судового розгляду. Так, відповідно до змісту вироку суду першої інстанції, захисник Чепурнов В.І. здійснював захист обвинуваченого [PERSON] під час судового розгляду, брав участь у судових засіданнях, заявляв клопотання, давав пояснення, заперечував проти доводів сторони обвинувачення та підтримував позицію невинуватості обвинуваченого. Також із ухвали Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року вбачається, що захисник Чепурнов В.І. був присутній під час розгляду апеляційної скарги прокурора та виступив із доводами на захист [PERSON] , просив залишити вирок суду першої інстанції без змін. У подальшому, згідно з постановою Верховного Суду від 12 липня 2023 року, адвокат Чепурнов В.І. здійснював захист і на касаційній стадії: до початку касаційного розгляду ним подано письмові заперечення на касаційну скаргу прокурора, у яких обґрунтовано вказано на відсутність підстав для її задоволення. Верховний Суд ці доводи врахував, залишивши касаційну скаргу без задоволення, а попередні судові рішення без змін. Таким чином, з урахуванням змісту всіх трьох судових рішень вбачається, що захисник Чепурнов В.І. забезпечував належну та безперервну реалізацію права на захист [PERSON] на всіх етапах судового провадження, здійснюючи професійну правничу діяльність відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Проте, зазначені обставини: активна, безперервна та фахова участь адвоката Чепурнова В.І. у кримінальному провадженні на всіх його стадіях не звільняють позивача від обов`язку доведення підстав і розміру заявлених до відшкодування витрат, покладеного на нього відповідно до статті 12 ЦПК України. Незважаючи на встановлений факт участі захисника у кримінальному процесі, позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували правову природу, обсяг, тривалість, характер наданих правових послуг, а також економічне обґрунтування розміру оплати кожної з них. Наявність виключно квитанцій без супровідної документації унеможливлює повноцінну перевірку судом правомірності відповідних витрат у контексті положень пункту 4 частини першої статті 3 Закону № 266/94-ВР. Відповідно, суд дійшов висновку, що вказані позовні вимоги у частині компенсації витрат на юридичну допомогу у розмірі 120?000 грн не є доведеними та не підлягають задоволенню. Таким чином, на підставі викладеного, суд дійшов висновку, що факт завдання [PERSON] моральної шкоди внаслідок незаконного кримінального переслідування є доведеним, як і наявність у нього передбаченого законом права на її відшкодування відповідно до статті 1176 Цивільного кодексу України та пункту 5 частини першої статті 3 Закону України №?266/94-ВР. У зв`язку з цим позов підлягає задоволенню частково: у частині стягнення моральної шкоди в мінімальному розмірі, гарантованому законом. В іншій частині позову: щодо відшкодування моральної шкоди в більшому розмірі, а також витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні має бути відмовлено у зв`язку з недоведеністю відповідних вимог. Разом з цим відповідне стягнення має бути здійснене з Державного бюджету України, а не з безпосередньо з Державної казначейської служби України або Дніпропетровської обласної прокуратури. Так, згідно з частиною першою статті Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. При цьому, суд зазначає, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215(далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення). Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)). Отже, зазначення судами у резолютивній частині рішення відомостей про суб`єкта його виконання, вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим. Аналогічна правова позиції міститься в Постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/4970/18. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України). Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 р. у справі № 641/8857/17 (140514цс19) (пункти 61-62), від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447 цс 19) (пункт 28)). Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 р. у справі № 641/8857/17 (140514цс19) (пункт 64), від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44)). З позовної заяви вбачається, що [PERSON] фактично звернувся до суду з позовом до Держави Україна, а не Державної казначейської служби України. Державну казначейську службу України позивач зазначив лише як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах представляти державу в суді. З огляду на вищевикладене, суд вважає твердження представника Державної казначейської служби України про те, що служба не є належним відповідачем у справі, помилковими, оскільки відповідачем в даному випадку є саме Держава Україна. Також суд, розглянувши заявлену вимогу про стягнення на користь позивача судових витрат, пов`язаних із розглядом справи про відшкодування моральної шкоди, у сумі 15?000 грн, зазначає таке. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, зокрема договорів, рахунків, платіжних документів. Частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами за результатами розгляду справи, а їх розмір визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг, їх вартості та фактичної оплати. Згідно з частиною третьою цієї ж статті, учасник справи зобов`язаний надати детальний опис робіт (послуг), виконаних адвокатом, і здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги. А частина четверта передбачає, що розмір витрат повинен бути співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони. Також правова позиція, висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду (зокрема, у справі №?751/3840/15-ц від 20.09.2018 року), вимагає надання суду договору про надання правової допомоги, розрахунку послуг та документів, що підтверджують оплату гонорару, оформлених належним чином. У цій справі позивач не надав жодного документа, який би підтверджував обсяг виконаних адвокатом робіт та його розрахунок. Відповідно до договору про надання правової допомоги від 02 квітня 2024 року між [PERSON] та адвокатом Чепурновим В.І., останній зобов`язався надати правову допомогу у справі про відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, а позивач, відповідно, сплатив фіксовану суму винагороди у розмірі 15?000 грн, що підтверджується квитанцією №?155938 від 02 квітня 2024 року. Разом з тим, в матеріалах справи відсутній будь-який розрахунок наданих послуг, детальний опис здійснених адвокатом дій, розшифрування обсягу виконаних робіт або часу, витраченого на виконання цього договору. Не надано жодних доказів, які б дозволили суду перевірити співмірність заявлених витрат складності справи, обсягу наданих послуг, їх характеру, тривалості чи значення справи для позивача. Відсутність такого розрахунку позбавляє суд можливості оцінити обґрунтованість заявленої до відшкодування суми у відповідності до вимог частин 24 статті 137 ЦПК України, а також практики Великої Палати Верховного Суду (зокрема, постанови у справах №?751/3840/15-ц від 20.09.2018, №?826/1216/16 від 27.06.2018, №?726/549/19 від 31.03.2020). За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення 15?000 грн витрат, понесених на правничу допомогу в межах розгляду цієї справи, у зв`язку з недоведенням обґрунтованості таких витрат у порядку, передбаченому процесуальним законодавством. Зважаючи на викладене, враховуючи вказані положення цивільного законодавства та

Outcome: approved