Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

Представник позивача в інтересах позивача через систему «Електронний суд» звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з зазначеним позовом, просить стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за договором позики від 10.06.2021 №75432852 у сумі 28 461,04 гривня, яка складається з суми заборгованості за основною сумою боргу 8 450,00 гривень, суми заборгованості за відсотками 20 011,04 гривень. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 10.06.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачкою укладено Договір позики N75432852 (на умовах повернення позики в кінці строку позики), за умовами якого Позикодавець надав відповідачу грошові кошти у сумі 8 450,00 гривень, строк позики - 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1.99% в день (базова процентна ставка/фіксована). Договір підписано електронним підписом позичальника, що відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису y23edDrsqr, що був надісланий на вказану Відповідачем/Позичальником електронну адресу), у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Того ж дня позикодавець на виконання п. 1 Договору позики N75432852 від 10.06.2021, виконав свої зобов?язання, передав Відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 8 450,00 гривень шляхом перерахування на банківський картковий рахунок Відповідача [NUMBER] , за посередництва платіжної установи (ТОВ «ФК Фінекспрес»), оскільки перерахунок коштів з банківського рахунку Позикодавця на картковий рахунок фізичної особи технічно неможливий. Відповідно до п. 5.2. договору позики N75432852 позичальник до моменту підписання договору вивчив цей договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ua/documents-license/, їх зміст, суть, об?єм зобов?язань сторін та наслідки укладення цього договору, а також зазначена в правилах процедура і наслідки оформлення позичальником подовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування пролонгації йому зрозумілі. Згідно із п. 6.5 Правил, у редакції, що діяла на час укладення договору позики, передбачено, що у разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення позики та процентів, позичальнику на таку неповернуту позику (або її частину) товариство має право нараховувати проценти у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення позики (або її частини) та процентів, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування процентів на позику (або її частину) за їх понадстрокове користування позикою за договором позики не є штрафом, пенею чи будь-якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на позику за понадстрокове користування. Таким чином, у договорі позики встановлено строк позики 30 днів, однак у самому договорі позики наявні умови щодо пролонгації або автопролонгації строку користування позикою. Умовами, які передбачені у Правилах, строк пролонгації обмежено 90 календарними днями. Отже, як стверджує позивач, укладаючи договір позики, сторони узгодили порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування ним поза межами строку кредитування. У позовній заяві зазначено, що без проходження попередньої реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції (ресурс Позикодавця), отримання одноразового ідентифікатора, входу на вебсайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, без надання Відповідачем особистої інформації (ідентифікаційного коду, паспортних даних, адреси реєстрації, банківської карти для зарахування коштів тощо) та без попереднього погодження оферти договору позики та правил надання грошових коштів у позики - укладання договору позики технічно не можливе, що у свою чергу відповідає положенням ст. 11 Закону У країни «Про електронну комерцію». З наведеного алгоритму укладання договору позики вбачається, що без ознайомлення погодження з Умовами договору позики та Правилами надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики) подальше укладення електронного договору позики на сайті є неможливим. Таким чином, відповідно до тверджень сторони позивача, підписанням договору позики позичальник підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Враховуючи викладені вище умови Договору позики N75432852 від 10.06.2021, заборгованість останнього за договором позики складає 28 461,04 гривень, що складається з: 8 450,00 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу; 20 011,04 гривень - сума заборгованості за відсотками. Згідно з доводами, викладеними у позовній заяві, Відповідач належним чином зобов?язання щодо повернення основних сум боргу за Договором позики та заборгованості за процентами не виконав ані перед Позикодавцем/Первісним кредитором, ані перед Позивачем/Фактором - ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ», що набуло право вимоги за договором позики N75432852 на підставі договору факторингу. Так, в подальшому, Позикодавцем/Первісним кредитором відступлено право вимоги за вказаним вище Договором позики, а саме 19.11.2021 ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» уклали Договір факторингу N1911 від 19.11.2021, за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі, за договором позики N75432852 від 10.06.2021. 03.04.2023 між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» укладено Договір факторингу N030423-ФК, за умовами якого позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі, за договором позики N75432852 від 10.06.2021. Згідно з п.5.2. зазначеного вище Договору факторингу встановлено, що перехід від Клієнта Позивача/Фактора прав вимог за портфелем заборгованості відбувається в момент підписання Актів прийому- передачі Реєстру Заборгованостей, після чого Позивач/Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно Портфеля Заборгованості та набуває відповідних Прав Вимог. Підписані сторонами Акти прийому-передачі Реєстру Заборгованостей, на думку позивача, підтверджують факт переходу від Клієнта до Позивача/Фактора відповідних Прав Вимоги та є невід?ємними частинами цього договору. Відповідно до Реєстру прав вимог від 03.04.2023 до договору факторингу N030423-ФК від 03.04.2023 ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» набуло права грошової вимоги до Відповідача в сумі 28 628,60 гривень, з яких 8 450,00 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу, 20 178,60 гривень - сума заборгованості за відсотками. На підставі наведеного, із посиланням на ст. 11, 203, 205, 207, 512, 514, 517, 526, 536, 610, 612, 629, 638, 639, 652, 1049, 1054, 1055 ЦК України, враховуючи неможливість позасудового врегулювання спору, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги у вказаній сумі та відповідно до наведеного розрахунку. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16.01.2025 постановлено дану цивільну справу передати на розгляд Шевченківському районному суду м. Запоріжжя. Справа надійшла до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 06.02.2025 на підставі протоколу автоматизованого розподілу між суддями від 07.02.2025 передана в провадження судді Вайнраух Л.А. Ухвалою судді від 14.02.2025 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні без повідомлення (виклику) сторін. Клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. В порядку витребування доказів зобов`язано Акціонерне товариство «Універсал Банк», код ЄДРПОУ 21133352, надати до суду: 1) інформацію щодо підтвердження факту належності карткового рахунку № [NUMBER] [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . 2) виписки по картковому рахунку № [NUMBER] [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , відкритому в Акціонерному товаристві «Універсал Банк» за період з 10.06.2021 по 13.06.2021. Крім того, визначено строки для подання заяв по суті справи та роз?яснено право на подання зустрічного позову. Ухвалою суду від 08.05.2025 у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів відмовлено. 07.03.2025 до справи адвокатом Працевитим Г.О., який здійснює представництво відповідачки, із дотриманням строку, визначеного в ухвалі суду від 14.02.2025, подано відзив на позовну заяву. За змістом договору сторона відповідача визнає укладення 10.06.2021 договору позики №75432852 між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», за умовами якого позичальнику надано кредит в сумі 8 450,00 гривень. Представник наголошує, що відповідно до умов вказаного Договору було визначено такі істотні умови: Товариство надає кредит в розмірі 8 450,00 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, строком на 30 (тридцять) днів з моменту отримання кредиту (дата повернення позики (останній день) відповідно до п. 2.3 - 10.07.2021). Відповідно до п. 2.3. проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожен день користування, протягом фактичного строку користування кредитом починаючи з першого дня перерахування суми кредиту у наступному розмірі: а) знижена процентна ставка у відповідності до умов Програми лояльності становить 0,70%; б) за понадстрокове користування позикою за день 2,70% . Також між сторонами підписано графік погашення кредиту (додаток №1 до договору позики), згідно з яким за користування кредитом протягом строку кредитування (30 днів) позичальник повинна сплатити проценти в розмірі 1 765,63 гривень. Про відступлення права вимоги відповідачка дізналась з позовної заяви, як і про суму заборгованості в частині відсотків, нарахованих на наявну заборгованість. Так, як видно з відзиву, відповідач категорично не погоджується із розміром заборгованості, зокрема, щодо нарахування відсотків. Як наголошує сторона відповідача, відповідно до п. 3 договору позикодавець надає позичальнику детальний перелік складових загальної вартості кредиту у розрізі сум погашення основного боргу, оплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за формою, наведеною в таблиці обчисленні загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що зазначена у Додатку №1 до Договору, який є його невід`ємною частиною. Так, наданим Додатком №1, який є невід`ємною частиною договору позики №75432852 від 10.06.2021, передбачено загальну вартість кредиту у сумі 10 215,53 гривень (8 450,00 гривень - тіло та 1 765,63 гривень - відсотки). Виходячи з графіку погашення кредиту та строку кредитування, на який укладено договір, кредитор мав право на нарахування строкових відсотків, згідно ст. 1048 ЦК України в межах строку кредитування, тобто до 30 днів та в розмірі до 1 765,63 гривень. Проте, всупереч положенням підписаного договору позики, після спливу 30 днів, Товариство продовжило нараховувати проценти до 07.10.2021 включно, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості. Відповідно, як вважає сторона відповідача, відсотки що нараховані кредитором в сумі 18 245,41 гривень (20 011,04 гривень без врахування узгодженої суми 1 765,63 гривень) - є відсотками, що нараховані за межами строку кредитування, в порядку ст. 625 ЦК України, як відповідальність за неправомірне користування кредитними коштами. Так, із посиланням на ч.5 ст.12 Закону України "Про споживче кредитування", ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», враховуючи несправедливість розміру процентів за користування кредитними коштами, нарахованих у даній справі, оскільки всупереч принципу добросовісності наявний істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову у вказаній частині. Окремо у відзиві наголошено, що долучені Правила надання грошових коштів у позику ТОВ "1 Безпечне агентство необхідних кредитів" не підписані відповідачкою, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме із цими Правилами ознайомилась [PERSON] та погодилась з ними, підписуючи договір позики №75432852 від 10.06.2021, тому, на переконання сторони відповідача, доводи позивача про узгоджений 90-денний період користування кредитом та нарахування відсотків є необґрунтованими. Відповідно, за відсутності достатніх підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Правила надання грошових коштів у позику, відсутності у договорі позики №75432852 від 10.06.2021 домовленості сторін про сплату відсотків за користування позикою після закінчення строку, на який позика була надана, надані позивачем Правила надання грошових коштів у позику ТОВ "1 Безпечне агентство необхідних кредитів" не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою договору позики, оскільки цей документ достовірно не підтверджує вказаних обставин. У зв`язку з цим, за змістом відзиву, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч.1 ст.634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання. 12.03.2025 до справи представником позивача директором Гедзь О.В. подано відповідь на відзив, із дотриманням строків, визначених судом. Сторона позивача вважає доводи сторони відповідача такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на таке. Твердження представника відповідача, стосовного того, що відповідачка брала на себе зобов`язання сплатити основне зобов`язання та відсотки в розмірі 0,70% за користування ним, спростовується матеріалами справи, оскільки у пункті 2 Договору позики зазначено, що сума позики у розмірі 8 450,00 гривень, надається строком на 30 днів під процентну ставку (базова) в день 1.99 % (фіксована). Додатково в зазначеному пункті наведений орієнтовний/попередній графік погашення заборгованості, згідно з яким протягом 30 днів застосовується знижена процентна ставка/день 0,70%. За понадстрокове користування позикою (її частиною) за день встановлена процентна ставка 2,70%. Проценти за цим Договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики, про що свідчить пункт 4 цього Договору. Згідно з п.13 Договору позики, договір укладений в результаті зваженого рішення сторін на взаємовигідних умовах на принципах статей 6, 627 ЦК України з урахуванням вимог розумності та справедливості. Відповідно до п.17 Договору позики, інші умови цього правочину регулюються Правилами, які є невід`ємною частиною Договору. Сторона позивача наголошує, що за ідеальних умов в порядку дії програми лояльності нарахування відсотків протягом строку позики 30 днів мало здійснюватися за зниженою процентною ставкою 0,70%, проте доказів про оплату всієї суми заборгованості в строк, визначений договором позики, відповідачем не надано. Згідно з п. 5.2. Позичальник до моменту підписання Договору вивчив цей Договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), у тому числі і на умовах фінансового кредиту, розміщені на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/ (надалі Правила), їх зміст, суть, об`єм зобов`язань Сторін та наслідки укладення цього Договору, а також зазначена в Правилах процедура і наслідки оформлення Позичальником подовження строку користування позикою (пролонгація), йому зрозумілі. Відповідно до п.п. 9.7. Правил, якщо під час дії особливих умов виконання Договору позики, встановлених для Позичальника в рамках програми лояльності, Позичальник порушить взяті на себе зобов`язання за Договором позики, такі особливі умови виконання Договору позики втрачають силу, а нараховані згідно умов Договору позики Проценти підлягають перерахуванню за базовою процентною ставкою, розмір якої зазначається в Договорі позики, та оплаті Позичальником в повному обсязі на загальних умовах за весь період дії Договору позики і незалежно від запропонованих особливих умов Програми лояльності. Таким чином, саме через неналежне виконання умов Договору позики, нараховані згідно умов Договору позики Проценти перераховано за базовою/фіксованою процентною ставкою 1,99%, замість 0,70% у відповідності до положень пункту 9.7. Правил. Окремо стороною позивача наголошено на застосовності вимог ч.1-3 ст.1056-1 ЦК України, помилковості посилань сторони відповідача на судову практику, адже зазначені постанови ухвалені у справах, обставини яких є відмінними від обставин даної справи. Також, за змістом відповіді на відзив, витрати сторони відповідача на правничу допомогу в сумі 5 000,00 гривень, є завищеними, не відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Зокрема, на переконання представника позивача, складання відповіді на відзив у даній справі не потребувало аналізу великої кількості документів та значної кількості часу; справа розглядається у спрощеному провадженні, справа розглядається у відсутності сторін в судовому засіданні; вказані витрати перевищують витрати позивача майже в півтора рази, хоча часу представником відповідача на складання та збір доказів не витрачено більше, ніж витратив представник позивача. Зазначене є підставою для відмови у стягненні судових витрат. Відповідно до узагальнених доводів, висловлених у відповіді на відзив, відзив ґрунтується на припущеннях та зводиться до незгоди з доказами Позивача та до їх оцінки, що є виключною компетенцією суду (ст. 89 ЦПК України). Крім того, 14.03.2025 до справи за підписом адвоката Працевитого Г.О. подано заперечення на відповідь на відзив, за змістом яких відповідно до наданого стороною позивача розрахунку нарахування відсотків на наявну заборгованість відбувалось з дня надання кредиту і до 07.10.2021 включно (протягом 119 днів, як це слідує із матеріалів справи). Останній день повернення суми позики обумовлено істотними умовами договору позики №75432852, що припадав на 10.07.2021. Окремо представником в інтересах відповідачки наголошено, що згідно з ч.2 ст.627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Додатком №1 до договору погоджено загальну вартість кредиту у розмірі 10 215,53 гривень. Так, принцип свободи договору не є безумовним, межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, а погоджені сторонами умови договору повинні відповідати не лише вимогам цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а й засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права. На сайті mycredit.ua, як зазначає адвокат Працевитий Г.О., відсутні правила надання грошових коштів у позику взагалі. Лише шляхом довгого пошуку на інших сторінках сайту можна знайти правила надання грошових коштів, за посиланням https://mycredit.ua/ua/documentslicense/pravila-i-dogovory/produkt-legkij-vozvrat-v-konce-sroka/ - але на вказаній сторінці наявні правила в редакції від 10.10.2024. Правила в редакції, що надані до матеріалів справи - від 10.06.2021 відсутні, крім того, виходячи зі змісту договору позики, не є його частиною. Тому доводи сторони позивача, на переконання представника відповідача, який наводить посилання, серед іншого, на ст.628 ЦК України, ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», є необґрунтованими. Інші твердження, висловленні у запереченнях, тотожні доводам сторони відповідача, висловленим у відзиві. Сторона відповідача підтримує свою позицію щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову та стягнення судових витрат. За нормою ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідних клопотань до матеріалів справи не скеровано. Інших процесуальних дій у справі судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань, зустрічної позовної заяви у даній справі не подано. Підстав для оголошення перерви та / або відкладення судового засідання відповідно до положень ст.223, 240 ЦПК України судом не встановлено. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із тим, що розгляд справи проводиться за відсутності учасників справи, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч.1,8 ст.279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Розглянувши позовну заяву, інші заяви по суті справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами. Судом встановлено, що 10.06.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачкою [PERSON] укладено Договір позики N75432852 (на умовах повернення позики в кінці строку позики), за умовами якого Позикодавець надав відповідачу грошові кошти у сумі 8 450,00 гривень, строк позики - 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1.99% в день (базова процентна ставка/фіксована), дата повернення позики 10.07.2021. Договір підписано електронним підписом позичальника, що відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису y23edDrsqr, що був надісланий на вказану Відповідачем/Позичальником електронну адресу), у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Порядок укладення договору (дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем) врегульований п.12 Договору. Проценти за цим Договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики, про що свідчить пункт 4 цього Договору. Згідно з п.13 Договору позики, договір укладений на взаємовигідних умовах, на принципах статей 6, 627 ЦК України. Згідно з п. 5.2. Позичальник до моменту підписання Договору вивчив цей Договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/ (надалі Правила), їх зміст, суть, об`єм зобов`язань Сторін та наслідки укладення цього Договору, а також зазначена в Правилах процедура і наслідки оформлення Позичальником подовження строку користування позикою (пролонгація), або застосування автопролонгації, йому зрозумілі. Клопотань сторін про огляд веб-сайту позивача під час провадження справи в суді не надходило, тому доводи сторони відповідача щодо наявності на сайті суду інших умов суд не приймає. Право на відмову від договору позичальником протягом 14 календарних днів з дня його укладення без пояснення причин узгоджено сторонами у п.9 Договору, а право дострокового виконання умов договору п.10. Відповідно до п.17 Договору позики, інші умови цього правочину регулюються Правилами, які є невід`ємною частиною Договору. У додатку №1 до договору міститься графік обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, виходячи зі строку користування кредитними коштами протягом 30 днів, тобто, до 10.07.2021, із електронними підписами сторін за допомогою одноразових ідентифікаторів. Судом також встановлено, що позикодавець на виконання п. 1 Договору позики N75432852 від 10.06.2021, виконав свої зобов`язання, передав Відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 8 450,00 гривень шляхом перерахування на банківський картковий рахунок відповідача [NUMBER] , за посередництва платіжної установи (ТОВ «ФК Фінекспрес»), що визнається стороною відповідача, випливає із змісту поданих заяв по суті справи та відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Крім того, на виконання ухвали суду отримано підтвердження зарахування грошових коштів на картковий рахунок [PERSON] в АТ «Універсал Банк» у сумі 8\~450,00 гривень. У додатках до позовної заяви містяться Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (на умовах повернення позики в кінці строку позики), затверджені наказом директора №14/05/2021 від 14.05.2021. Під час розгляду справи знайшло своє підтвердження, що Позикодавцем/Первісним кредитором відступлено право вимоги за вказаним вище Договором позики, а саме 19.11.2021 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» укладено Договір факторингу N1911 від 19.11.2021, за умовами якого, з урахуванням предмету договору, порядку передачі прав вимоги, заключних положень, змісту акту прийому-передачі реєстру Заборгованостей (розділи 1, 5, 14 Договору, Акт від 19.11.2021), останнє набуло право грошової вимоги до фізичних осіб-боржників, в тому числі, за договором позики N75432852 від 10.06.2021. Відповідно до Реєстру прав вимог №3 від 19.11.2021 до зазначеного вище договору факторингу ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» набуло права грошової вимоги до відповідачки в сумі 28 628,60 гривень, з яких 8 450,00 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу, 20 178,60 гривень - сума заборгованості за відсотками. 03.04.2023 між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» укладено Договір факторингу N030423-ФК, за умовами якого, з урахуванням предмету договору, порядку передачі прав вимоги, заключних положень, змісту акту прийому-передачі реєстру Заборгованостей (розділи 1, 5, 14 Договору, Акт від 03.04.2023), позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб-боржників, в тому числі, за договором позики N75432852 від 10.06.2021. Згідно з п.5.2. обох Договорів факторингу встановлено, що перехід від Клієнта до Фактора прав вимог за портфелем заборгованості відбувається в момент підписання Актів прийому- передачі Реєстру Заборгованостей, після чого Позивач/Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно Портфеля Заборгованості та набуває відповідних Прав Вимог. Підписані сторонами Акти прийому-передачі Реєстру Заборгованостей підтверджують факт переходу від Клієнта до Фактора відповідних Прав Вимоги та є невід`ємними частинами цього договору. Відповідно до Реєстру заборгованості від 03.04.2023 до договору факторингу N030423-ФК від 03.04.2023 ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» набуло права грошової вимоги до Відповідача в сумі 28 628,60 гривень, з яких 8 450,00 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу, 20 178,60 гривень - сума заборгованості за відсотками. Згідно з наявним розрахунком заборгованості за період з 10.06.2021 (дати надання позики) по 17.12.2024, розмір заборгованості [PERSON] за договором позики №75432852 від 10.06.2021 становить 28\~461,04 гривень, з яких 8\~450,00 гривень тіло кредиту, 20\~011,04 гривень відсотки, нараховані з 11.06.2021 по 07.10.2021 включно. За даними розрахунку відсотки за період з 11.06.2021 по 30 день користування кредитними коштами (включно) по 10.07.2021 становлять 5\~044,80 гривень. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Загальні вимоги до доказів врегульовані ст.77-80 ЦПК України, а положеннями ч.1,6 ст.81 ЦПК України чітко врегульовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Слід наголосити, що відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд виходить з таких норм цивільного законодавства. За загальним правилом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених ч.2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд при розгляді справи застосовує правовий зміст норм, які регулюють загальні умови, строки виконання зобов`язань учасниками цивільних правовідносин, правові наслідки їх порушень, зокрема, у відносинах щодо позики, а саме, ст. 207, 509, 525-527, 599, 610, 611, 625, 1048-1050, 1054, 1056-1 ЦК України. Крім того, на дані правовідносини, поширюються положення про договір (ст. 626-629, 631, 638 ЦК України). За приписами ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі №234/8084/20 (провадження № 61-2303св21). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладенні з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується у порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). У даній справі сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч.1 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами ч.1,2 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Главою 73 розділу І книги 5 ЦК України врегульовує положення, що стосуються договору факторингу. Так, згідно з ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Статтею 1082 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові у справі відсутнє (щодо обох договорів), хоча на виконання умов договорів факторингу могло бути витребувано клієнтом. Разом з цим, виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Такі відомості стороною відповідача не надані. Згідно з висновками Верховного Суду України, що викладені у постанові № 6-979цс15 від 23 вересня 2015 року, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 667/11010/14-ц (провадження № 61-10349св18). В даній справі час повідомлення відповідача про відступлення первісним кредитором права грошової вимоги за кредитним договором не підтверджено, проте дана обставина не є визначальною для висновків суду. Щодо критеріїв розмежування договора факторингу та договора відступлення права вимоги (цесії). Згідно з ч.1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ч.1 ст.517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі N 906/1174/18 (провадження N 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договорам відступлення права вимоги: 1) предметом договора є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договора відступлення права вимоги має відповідати формі договора, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договора відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договора факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Відповідно до ст.1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. За змістом ч.1 ст. 4 Закону України від 12 липня 2001 року N 2664-III "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (далі - Закон N 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою. У п.5 ч.1 ст.1 Закону N 2664-III зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Вимоги до договора про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону N 2664-III. Так, за змістом ч.1 ст.6 Закону N 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договора; 8) порядок зміни і припинення дії договора; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договора; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін. Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року N 352 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року N 231" до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі N 909/968/16 (провадження N12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договора факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договора є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договора визначені у статті 6 Закону N 2664-III. Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі N 906/1174/18 (провадження N 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договора факторингу: 1) предметом договора є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договора полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги. Звідси, за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону N 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування (надання позики або кредиту). Така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі N 909/968/16 (провадження N 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу. Натомість, грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника. Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договора позики або кредитного договора та елементи договора купівлі-продажу грошової вимоги або договора застави грошової вимоги. Виходячи з цього, правочин який не відповідає ознакам, притаманним договора факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі N 909/968/16 (провадження N 12-97гс18, пункт 106). Крім того, якщо предметом та метою укладеного договора є відступлення права вимоги, а інші умови договора притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги. Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі N 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження N 12-42гс22). Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому, за нормою ч.1 ст.1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.2 ст.1056-1 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Під час розгляду справи знайшли своє підтвердження як укладення кредитного договору, виконання первісним позикодавцем своїх зобов`язань з надання кредиту (позики) [PERSON] , так і відступлення права вимоги на користь позивача. Підписання актів прийому-передачі Реєстру Заборгованостей, прийому-передачі інформації (додаток №5) беззаперечно свідчить про повне виконання сторонами умов договорів факторингу, та, як наслідок, підтверджує факт набуття позивачем права вимоги за договором позики до [PERSON] . Даних про те, що відповідачка у добровільному порядку та в повному обсязі сплатила нараховану заборгованість за договором позики від 10.06.2021, як первісному, так і наступним позикодавцям, матеріали справи не містять. При цьому, суд враховує, що стороною відповідача визнається факт отримання коштів в рахунок позики, а також не надано доказів, які підтверджують повернення позичальником кредиту. Наданий розрахунок заборгованості, який узгоджується з умовами договору, що за своєю сутністю свідчить про надання споживчого кредиту, є достатнім та допустимим доказом у даній справі на користь наявної заборгованості [PERSON] , при цьому, порушення порядку нарахування відсотків за період з 11.06.2021 (відповідно до розрахунку) по 10.07.2021 у сумі 5\~044,80 гривень судом не встановлено, контррозрахунок стороною відповідача не подано. Разом з цим, як встановлено судом, щодо Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (на умовах повернення позики в кінці строку позики), затверджених наказом директора №14/05/2021 від 14.05.2021: ані доводи сторони позивача про те, що саме із даною редакцією Правил ознайомлена і погодилась відповідачка, ані про їх належне доведення до відома [PERSON] у спосіб їх розміщення на сайті юридичної особи позикодавця за посиланням, наведеним у п.5.2 Договору позики, належними та допустимими доказами не підтверджено. Відповідно, у суду відсутні підстави засвідчити, що має місце пролонгація, або автопролонгація договору, про що стверджує позивач, а також відповідне право сторони позивача (первісного позикодавця) на нарахування процентів за користування позикою в період 90 днів з дня укладення договору позики. Крім того, суд погоджується із твердженнями сторони відповідача з приводу того, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Так, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно з ч.1 ст 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах 1,3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. З урахуванням положень дослідженого договору позики слідує, що строк дії договору становить 30 днів, з 10.06.2021 по 10.07.2021. Відтак, виключно у межах строку кредитування до вказаної дати відповідачка мала повертати позивачу кредит і сплачувати проценти за користування кредитними коштами (позикою). В цьому контексті слід зауважити, що відповідно до ч.1 ст 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з ч.2 вказаної норми права терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, як це визначено ч.1 ст.631 ЦК України. Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.4 ст. 631 ЦК України). Разом з цим, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» врегульовані ст. 530 ЦК України. Частина перша зазначеної статті передбачає, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. В даному випадку сторони правочину погодили строк дії договору, порядок і графік повернення позики та сплати процентів, загальну вартість позики. За загальним правилом право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, на чому правомірно наголошено представником відповідача, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі № 723/304/16-ц (провадження N 14-360цс19), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року по справі № 638/13683/15-ц (провадження N 14-680цс19), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22. В пункті 13 договору позики від 10.06.2021 зазначено, що договір укладений на взаємовигідних умовах, на принципах ст.6, 627 ЦК України. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) в п. 109-114, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки. Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити. Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17. У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону. У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Крім того, як встановлено судом, окремо сторонами правочину не пролонговано вказаний договір. Тому, із врахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності, суд дійшов висновку про те, що позивач набув право вимоги на ту суму заборгованості, на яку мав право первісний кредитор, а саме: у сумі 13 494,80 гривень, яка складається з тіла кредиту (позики) у сумі 8\~450,00 гривень та процентів за користування коштами у сумі 5\~044,80 гривень (в межах 30-денного строку користування позикою). Таким чином, за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ТОВ «Фінпром Маркет» підлягають задоволенню частково, відповідно до наведених вище доводів, у спосіб, визначений позивачем, шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за договором позики №75432852 від 10.06.2021 у сумі 13 494,80 гривень. Натомість, проценти, нараховані за період з 11.07.2021, стягненню не підлягають. Щодо розподілу судових витрат суд виходить з такого. Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, на користь позивача, як сторони по справі, чиї позовні вимоги задовольняються частково, із відповідачки слід стягнути судові витрати у вигляді оплати судового збору у сумі 1 148,58 гривень, пропорційно до розміру заборгованості, що підлягає стягненню. Щодо витрат на правничу допомогу слід зазначити таке. Згідно з ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст. 2 ЦПК України). Судом встановлено, що професійна правова допомога ТОВ «Фінпром Маркет» надавалася адвокаткою Ткаченко Ю.О. на підставі договору про надання правничої допомоги від 01.11.2024. Вартість послуг адвоката (ордер та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю додані до позовної заяви та досліджені судом) узгоджена сторонами у розділі 4 договору (вивчення документів, проведення їх аналізу, визначення правової позиції, аналіз судової практики, збір доказів та документів по малозначних справах для формування позовної заяви 500,00 гривень, підготовка й складання позовної заяви до боржника за договором позики у малозначній справі 3\~000,00 гривень, за одну справу відповідно. На підтвердження факту надання професійної правової допомоги й їх сплати стороною позивача долучено й акт приймання-передачі справ на надання правничої допомоги (додаток до договору), витяг з Акта приймання-передачі наданої правничої допомоги від 18.12.2024, на загальну суму 3\~500,00 гривень, платіжну інструкцію від 18.12.2024. Професійна правова допомога відповідачці надавалася адвокатом Працевитим Г.О. Проте, окрім ордера від 17.03.2025 та копії договору про надання правової (правничої) допомоги від 27.02.2025, додаткового договору від 27.02.2025 (що врегульовує порядок оплати послуг), інших доказів до справи не долучено, що, з урахуванням п. 3.5 договору перешкоджає розподілу витрат, понесених стороною відповідача, у сумі 5\~000,00 гривень (як стверджує сторона відповідача). Так, акту наданих послуг матеріали справи не містять. Власне подання відзиву, як різновиду правової допомоги, узгодженого сторонами договору, не свідчить про їх прийняття клієнтом, не дивлячись на врегульоване умовами договору право одностороннього їх підписання. Крім того, відповідно до умов розділу 2.1. додаткового договору вартість послуг є орієнтованою та остаточно узгоджується з клієнтом в акті прийняття-передачі послуг. Таким чином, підстав для компенсації стороні відповідача понесених витрат на правничу допомогу (що також не знайшло свого підтвердження, але за наявності вказаного вище акту не перешкоджає здійсненню розподілу), судом не встановлено. Щодо сторони позивача, суд приймає вказані вище документи в якості доказів на підтвердження виконання адвокатом робіт на підставі договору, а також на підтвердження вартості наданих адвокатом послуг на загальну суму 3 500,00 гривень згідно з наявним описом послуг, викладеним в акті. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. За приписами ч.4-6 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Так, суд враховує загальні засади цивільного процесуального законодавства та критерії відшкодування, їх доцільність та співрозмірність, відсутність належним чином висловлених заперечень з боку відповідачка. Суд наголошує, що при розгляді справи учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Так, стороною відповідача не подано заперечень проти розміру витрат на професійну (правничу) допомогу відповідно до приписів ч.1 ст.182 ЦПК України. Враховуючи наведене обґрунтування, ціну позову, наявні докази на підтвердження надання правової допомоги адвокатом, із врахуванням наведеного стороною позивача розрахунка, висновки суду про часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість судових витрат, понесених стороною позивача. З огляду на вказані норми права, критерії відповідно до ч.4-6 ст.137 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2 500,00 гривень. В цьому контексті суд зауважує, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу.

Outcome: partial