Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-02 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~таким,\~що втратив\~право користування\~житловим приміщення,\~а саме:\~квартирою під\~ [ADDRESS] ;\~стягнути з\~відповідача понесені\~витрати зі\~сплати судового\~збору у\~розмірі 1211,20\~грн. \~ \~ \~ \~ На обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі рішення виконавчою комітету Заводської районної Ради народних депутатів Дніпропетровської області №435 від 19 листопада 1982 року, йому, [PERSON] , було надано для проживання та проживання членів його сім`ї квартиру під [ADDRESS] . В зазначеній квартирі, окрім нього, зареєстровані за місцем проживання також його син [PERSON] та онук [PERSON] . В 2018 році відповідач - [PERSON] , самостійно визначивши собі інше місце проживання, виїхав з квартири під [ADDRESS] та по теперішній час не повертається до неї, у квартирі відсутні його особисті речі. Фактично [PERSON] відсутній за місцем проживання без поважних причин вже протягом більше шести років. Жодних перешкод відповідачеві в користуванні квартирою він не створював. Більш того, починаючи з 2018 року, відповідач житлом не цікавився та до суду з позовними вимогами щодо його вселення чи захистом в інший спосіб його законних прав та охоронюваних законом інтересів як члена сім`ї наймача житла не звертався. Таким чином, відповідач втратив правовий зв`язок з квартирою, не тільки нею не користується, не має там своїх речей, але і протягом тривалого часу не намагався поселитися до неї та постійно в ній проживати. Враховуючи, що відповідач [PERSON] без поважних причин протягом більше шести років не проживав в квартирі під [ADDRESS] , то за правилами статті 71 Житлового кодексу України він втратив право користування цим житлом. Процесуальні дії у справі. Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ст.274 ч. 1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 03 квітня 2025 року відкрито провадження у справі і постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. (а.с.18) Ухвалою суду від 06 травня 2025 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. (а.с.28) 03 липня 2025 року судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання з`явився. Позов підтримав у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного розгляду справи. Додатково пояснив, що [PERSON] його онук, син старшої доньки. [PERSON] зареєстрований у його квартирі, але не мешкав. Іноді він міг прийти переночувати. З 2017 року йому нічого не відомо про його місцезнаходження. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати цивільну справу за його відсутності. Позов підтримує у повному обсязі. Представник КП КМР «Добробут» в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Своїм правом надати суду заяву про розгляд справи за його відсутності не скористався та не повідомив суд про причини неявки у засідання. Відзив на позовну заяву не подав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Суд, враховуючи думку представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню по наступним підставам. Судом встановлено, що згідно копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . (а.с.7) 18.02.2025 року на письмове звернення [PERSON] надано витяг з рішення виконавчого комітету Заводської районної Ради народних депутатів Дніпропетровської області від 19.11.1982 року №435, додатком до якого є список №19 розподілення житлової площі по Дніпровському металургійному заводу ім. Дзержинського, яким [PERSON] надано п`яти кімнатну квартиру житловою площею 64,55 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с.8, 9, 10) Згідно довідки ТОВ «Абонент ХХІ» від 14.02.2025 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.11) В складеному КП КМР «Добробут» акті №61 про непроживання від 14.02.2025 року, зазначено, що [PERSON] , [INFO] , дійсно не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2018 року та по теперішній час, про що підтверджують сусіди. (а.с.13) В судовому засіданні допитана свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача. Свідок в судовому засіданні пояснила, що вона знає онука позивача- [PERSON] . Вона бачила [PERSON] ще коли він був малий. Підтвердила, що не бачила [PERSON] з 2017 року. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Згідно зі статтею 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ст.64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Згідно зі ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Частиною 1 статті 106 ЖК УРСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Як роз`яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 (з подальшими змінами) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 №6-60цс-12 у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартиру може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом ст. 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Згідно зі ст. 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Окрім вище зазначеного, суд звертає увагу, що згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Згідно ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги мають бути задоволені повністю. У відповідності зі ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved