Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 03.05.2018 року, між ТОВ «Авентус Україна» та гр. [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту № 147838. Відповідно до індивідуальної частини договору № 147838 про надання фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна», надав відповідачу позику у сумі 4500 грн. ТОВ «Авентус Україна» виконав умови договору про надання фінансового кредиту № 147838 від 03.05.2018 року та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 4500 грн., а відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики та сплати пені і комісії, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «ВІН ФІНАНС». Відповідно до розрахунку заборгованості, що був складений на дату укладення договору відступлення права вимоги № 1 від 12.04.2018, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складає 19710,00 грн., а саме : · Сума основного боргу 4500,00 грн. · Сума боргу за процентами - 2430,00 грн. · Сума боргу за пенею і штрафами 12780,00 грн. 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладено договір факторингу № 1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами. \~ \~ \~ \~ 27.12.2018 року укладено додаткову угоду № 10 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги № 11 від 27.12.2018 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників в тому числі до гр. [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту № 147838 від 03.05.2018 року перейшло до нового кредитора - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС»). \~ \~ \~ \~25.07.2024 р. відповідно протоколу загальних зборів № 1706 перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС». Наказом № 55-к від 25.07.2024 на виконання протоколу загальних зборів № 1706 внесено зміни про перейменування до облікових та інших документів товариства. \~ \~ \~ \~ У зв`язку з викладеним, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 147838 від 03.05.2018 року у загальному розмірі 29625,83 грн., яка складається з: суми заборгованості 19710,00 грн. (основний борг 4500,00 грн, проценти - 2430,00 грн., пеня і штрафи 12780,00 грн.), суми інфляційних втрат - 8140,31 грн., суми 3% річних - 1775,52 грн., а також судовий збір 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. В прохальній частині позову міститься заява про підтримання позову та розгляд справи за відсутності представника позивача та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. 26.05.2025 року позов надійшов до суду, передано в провадження судді Звягіної О.В. 02.06.2025 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач до суду не з`явився, про час слухання справи повідомлений. До суду не надходило клопотань про відкладення розгляду справи та відзиву на позов. З огляду на те, що сторони належним чином повідомлені, відповідач не з`явився в судове засідання та не подав відзив, суд ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у справі матеріали (довідка про ідентифікацію та розрахунок заборгованості, докази переказу кредитних коштів, картка обліку договору, копія договору факторингу 1 від 12.04.2018 року, кредитний договір з додатками, підтвердження видачі он лайн кредиту та ін..), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до такого висновку. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд встановив, що 03.05.2018 року ТОВ «Авентус Україна» та гр. [PERSON] уклали договір кредиту строком 30 днів, згідно з яким відповідач отримала кредит у сумі 4500 грн. зі сплатою 1,71% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (624,15% річних). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згіднозі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно дост. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позичкодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Відповідно до ч. 1ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У частині 1ст. 612 ЦК України визначено, що боржник, у цьому випадку відповідач, вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, який встановлений договором чи законом. Кредитодавець свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі 4500,00 грн. Суд також встановив, що відповідач періодично здійснювала сплату по Кредитному договору (а. с. 43). Так, 06.06.2018 року платіж на суму 2665 грн., 22.06.2018 року 1296 грн., 19.07.2018 року 2187 грн., 28.08.2018 року 3475 грн., всього 9623 грн. При цьому банком з цих коштів було здійснено погашення тіла кредиту 0 грн, відсотків на суму 8343 грн., штрафів 200 грн., пені 1080 грн. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Згідно зі ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції чинній станом на 03.05.2018 дату укладання договору), у договорі про споживчий кредит зазначаються порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися) Відповідно до статті 19 Закону України «Про споживче кредитування» (Черговість погашення вимог за договором про споживчий кредит) у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у з якій черговості: у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом, у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом, у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит. Згідно з п. 3.3. Кредитного договору № 147838 від 03.05.2018 (а.с. 63) отримані грошові кошти від Клієнта Товариство направляє для погашення заборгованості за Договором у такій черговості: \~ \~ \~ \~у першу чергу на погашення нарахованої пені та/або штрафів; \~ \~ \~ \~у другу чергу на погашення нарахованих процентів за кредитом; \~ \~ \~ \~у третю чергу на повернення суми кредиту. Таким чином, черговість погашення по Кредитному договору, яка визначена умовами пункту 3.3. кредитного договору не узгоджується із ст. ст. 12, 19 Закону, а тому зарахування коштів на повернення суми кредиту тільки після погашення штрафів, пені та процентів суперечить ст. ст. 12, 19 Закону України «Про споживче кредитування». Згідно з п. 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Пункт 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» є наріжним каменем у системі захисту прав споживачів у сфері кредитування. Ця норма встановлює імперативне (тобто, обов`язкове до виконання і таке, що не може бути змінене угодою сторін) правило: умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Це означає, що якщо будь-яке положення кредитного договору робить становище споживача гіршим, ніж те, що гарантовано законом, таке положення автоматично вважається недійсним з моменту його укладення. Воно не створює жодних юридичних наслідків і не вимагає окремого судового рішення для визнання його недійсним. На противагу договірній свободі, що є у більшості цивільно-правових відносин, у сфері споживчого кредитування законодавець чітко визначив черговість погашення вимог за договором. Стаття 19 Закону України «Про споживче кредитування» є саме такою імперативною нормою, яка встановлює пріоритети для зарахування коштів у разі недостатності платежу. Ця стаття чітко пріоритезує погашення простроченої та поточної суми кредиту (тіла кредиту) та відсотків за його користування над пенею та штрафами. Метою такої черговості є безпосередній захист економічних інтересів споживача. Тобто в першу чергу має зменшуватися основна сума боргу та плата за користування ним. Це дозволяє споживачеві швидше погасити основне зобов`язання, знижуючи загальний розмір відсотків, що нараховуються, та зменшуючи ризик потрапляння у боргову яму. Лише після покриття цих основних платежів може бути застосована неустойка. Однак, пункт 3.3. Кредитного договору встановлює іншу, протилежну черговість погашення: спочатку пеня та штрафи, потім відсотки, і лише в останню чергу основна сума кредиту (тіло кредиту). Суд вважає, що така договірна умова обмежує права споживача порівняно з тими, що встановлені статтею 19 Закону. Вона штучно затримує зменшення основного боргу, дозволяючи банку продовжувати нараховувати відсотки на більшу суму, а також надає пріоритет штрафним санкціям, які за своєю природою є вторинними зобов`язаннями. Така черговість прямо суперечить економічним інтересам споживача, адже замість зменшення основного боргу та мінімізації відсотків, платежі спрямовуються на погашення додаткових, часто значних, штрафів та пені. Це створює ілюзію погашення, тоді як фактична сума основного боргу залишається незмінною або зменшується вкрай повільно. На підставі пункту 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умова пункту 3.3. Кредитного договору, що встановлює таку неправомірну черговість, є нікчемною. Тобто, вона не мала застосовуватися банком з самого початку. Банк не мав права зараховувати платежі у встановленій договором черговості, оскільки ця умова є юридично недійсною. Всі платежі, здійснені споживачем, мали бути зараховані відповідно до черговості, визначеної статтею 19 Закону, а не пунктом 3.3. договору. Враховуючи вищевикладене та те, що відповідачем було сплачено на рахунки кредитодавця протягом трьох місяців з моменту отримання кредиту 9623 грн., що перевищує суму кредиту на 114% суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі ст.ст. 526; 530 ч.1; 1054 ЦК України та

Outcome: dismissed