Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-10 00:00:00

У травні 2022 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до Державного авіаційного підприємства «Україна» (далі по тексту - відповідач, ДАП «Україна») про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з жовтня 1997 року вона перебувала у трудових відносинах з ДАП «Україна». Згідно з наказом відповідача від 13 жовтня 1997 року № 22 її призначено на посаду бортпровідника літаків льотного закону згідно з контрактом по переводу з Бориспільського ДАП авіакомпанії «Авіалінії України». Наказом відповідача від 01 лютого 2017 року № 12/о її переведено на посаду старшого бортпровідника служби бортпровідників льотного комплексу ДАП «Україна». На виконання наказу від 07 грудня 2021 року № 167 «Про введення в дію нової організаційно-управлінської структури та нового штатного розпису ДАП «Україна» та наказу від 07 грудня 2021 року № 168 «Про здійснення заходів щодо введення в дію нового штатного розпису» у зв`язку з реорганізацією, скороченням штатних посад, 24 грудня 2021 року її попереджено про вивільнення з вказаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. При цьому дата, коли відбудеться звільнення, у повідомленні не вказана. Також у вказаному повідомленні зазначено про те, що їй запропоновано переведення на інші посади, зазначені у додатку № 1, однак вказаний додаток не містив жодної вакантної посади станом на 24 грудня 2021 року. 28 лютого 2022 року їй видана трудова книжка, до якої внесено запис від 28 лютого 2022 року № 22 про її звільнення у зв`язку зі скороченням штату згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, яке відбулось на підставі наказу від 28 лютого 2022 року № 55/о. Копію наказу про звільнення відповідач їй не надав. На думку позивача, її звільнення з посади старшого бортового провідника служби бортпровідників льотного комплексу ДАП «Україна» проведено без дотримання вимог трудового законодавства, оскільки роботодавець не запропонував їй вакантні посади, не з`ясував обставин, що можуть надавати їй переважне право на залишення на роботі, та не видав їй копію наказу про звільнення. Також позивач вказує на те, що вона звернулась до суду з цим позовом із пропуском строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, оскільки відповідач не видав їй копію наказу про звільнення, а також у зв`язку з наявністю обставин непереборної сили, пов`язаних із запровадженням на території України воєнного стану. З урахуванням зазначеного, позивач просить суд поновити пропущений строк звернення до суду з цим позовом, визнати незаконним її звільнення з посади старшого бортового провідника служби бортпровідників льотного комплексу ДАП « Україна »; скасувати наказ ДАП «Україна» від 28 лютого 2022 року № 55/о в частині її звільнення з посади старшого бортового провідника служби бортпровідників льотного комплексу у зв`язку із скороченням штату згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України; поновити її на посаді старшого бортового провідника служби бортпровідників льотного комплексу ДАП « Україна »; стягнути з ДАП «Україна» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також судові витрати. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 28 липня 2023 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Державного авіаційного підприємства «Україна» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Постановою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 липня 2023 року залишено без змін. Постановою Верховоного Суду від 13 березня 2025 року скасовано рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. У березні 2025 року матеріали вищезазначеної цивільної справи надійшли на адресу Дарницького районного суду м. Києва та у встановленому ЦПК України порядку передані у провадження судді Сирбул О. Ф. 31.03.2025. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 02.04.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 15.04.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому заперечує щодо поозвних вимог, посилається на те, що звільнення [PERSON] з ініціативи роботодавця з посади старшого бортового провідника служби бортпровідників льотного комплексу ДАП «Україна» у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося із дотриманням вимог трудового законодавства України, оскільки позивач попереджена про майбутнє звільнення за два місяці, 24.12.2021 було вручено повідомлення № 2 про скорочення посади, яку вона займає. У зв`язку з відсутністю пропозицій наявних вакантних посад бортпровідників за її кваліфікацією (професією, спеціальністю) на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення запропоновано іншу роботу на підприємстві у зв`язку з чим надано вичерпний перелік вакантних посад станом на 24.12.2021. [PERSON] ознайомилася з повідомленням та наявними вакансіями під підпис і не повідомила про бажання зайняти вншу вакантну посаду. 15.02.2022 [PERSON] ознайомлено з вичерпним переліком вакантних посад в ДАП «Україна» станом на 15.02.2022. [PERSON] не виявила бажання та зацікавленості до жодної з вакансій та не повідомила про наміри продовжувати роботу на іншій посаді. Тимчасовою комісією ДАП «Україна» з питань впровадження нової організаційно-управлінської структури і штатного розпису було оцінено продуктивність праці і кваліфікації кожного з працівників служби бортпровідників льотного комплексу (старші бортові провідники) та прийняте колегіальне рішення про вручення повідомлення про скорочення посади старшого бортового провідника служби бортпровідників льотного комплексу [PERSON] . Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 28.04.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якому вказує, що наказом ДАП «Україна» від 28.02.2022 № 55/о «По особовому складу» позивачку було звільнено 28.02.2022 у зв`язку з скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України. Тільки 27.04.2022 позивачка отримала трудову книжку, тобто в день звільнення позивачці належним чином оформлена трудова книжка вручена не була. Стаж роботи позивачки у 2021 році становив 24 роки, а не 7 років і три місяці як стверджує відповідач, відтак позивачка мала перевагу перед іншими працівниками служби бортпровідників льотного корпусу відповідача, яка відповідачем повністю проігнорована. Крім того, згідно висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої екпертизи від 26.04.2023 № 2720/2721/23-32, проведеної Київським науково-дослідним інтитутом судових екпертиз, підпис від імені [PERSON] , що міститься ліворуч від друкованого тексту « [PERSON] » у графі «З наказом ознайомлена, копію наказу отримала» у наказі ДАП «Україна» від 28.02.2022 № 55/о про звільнення позивачки виконаний не нею, а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] . В день звільнення позивачці не тільки не були надані копія наказу про звільнення та трудова книжка, а й не виплачені належні їй суми при звільненні, про нараховані суми належні позивачці при звільненні, відповідач позивачку не повідомляв. Просила задовольнити позов в повному обсязі. Ухвалою суду від 29.04.2025, яка внесена до протоколу судового засідання, долучено відзив до матеріалів справи, відповідно до ст. 178 ЦПК України. Ухвалою суду від 29.04.2025, яка внесена до протоколу судового засідання, долучено відповідь на відзив до матеріалів справи, відповідно до ст. 179 ЦПК України. У відповіді на відзив представником позивача заявлено клопотання про допит позивача як свідка та допит як свідка [PERSON] . Ухвалою суду від 29.04.2025, яка внесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача про допит свідків. 09.05.2025 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких вказує, що з 15.02.2022 по 28.02.2022 позивач не виявила жодного бажання працевлаштуватись на запропоновані вакантні посади, в тому числі на посаду інженера 1-ї категорії служби авіаційної безпеки. [PERSON] та [PERSON] мають найвищу кваліфікацію - бортпровідник-інструктор (категорії TRI). Позивач у свою чергу немає такого виду кваліфікації, а тому переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці не застосовувалося. Просив відмовити у задоволенні позову. 08.05.2025 від представника відповідача надійшла заява про виклик свідків. 26.05.2025 від представника позивача надійшла заява про виклик свідка. Ухвалою суду від 26.05.2025, яка внесена до протоколу судового засідання, долучено заперечення на відповідь на відзив до матеріалів справи, відповідно до ст. 180 ЦПК України. Ухвалою суду від 26.05.2025, яка внесена до протоколу судового засідання, задоволено заяву представника відповідача про допит свідків, відповідно до ст. ст. 90-91 ЦПК України. Ухвалою суду від 26.05.2025, яка внесена до протоколу судового засідання, задоволено заяву представника позивача про допит свідків, відповідно до ст. ст. 90-91 ЦПК України. У судовому засіданні 26.05.2025 позивач виступила у якості свідка, повідомила, що у неї дві вищі освіти, працює на підприємстві з першого дня відкриття, є старшим бортпровідником з 2004 року, в цьому підприємстві працює більше 24 років. У 2015 році був новий генеральний керівник підприємства, їй було запропоновано керівну посаду, але вона відмовилась. Має чисельну кількість нагород, подяк, грамот, подяк від урядових осіб, президента. З 01.09.2019 керівник її управління [PERSON] запросив до кабінету та сказав написати заяву на звільнення, на що позивач відмовила. Після цього її не ставили на жоден рейс і вона не літала. При вручення повідомлення про заплановане вивільнення від 24.12.2021 додаток до нього не вручався, з вичерпним переліком вакантних посад станом на 24.12.2021 та станом на 15.02.2022 позивач ознайомлена не була. 25.02.2022 в меседжері повідомили, що в цей день всі на зв`язку та перебувають вдома. 28.02.2022 керівництво з`ясовує хто де перебуває, позивач відгукнулася на повідомлення і вказала, що перебуває в м. Києві. 28.03.2022 їй вислали фото наказу про її звільнення. У квітні 2022 року забрала свою трудову книжку та свої документи. У відділі кадрів їй повідомили, що [PERSON] сказав, що вона працювати тут не буде та жодних посад їй не пропонували. 28.02.2022 перебувала в м. Києві, виїхала з м. Києва у березні 2022 року. У судовому засіданні 26.05.2025 зі вступною промовою виступила представник позивача, позов підтримала в повному обсязі. У відзиві є порівняльні таблиці, щодо переваг позивача над іншими працівниками, серед усіх старших бортпровідників лише у позивача є освіта по спеціальності. 28.02.2022 було винесено наказ щодо переведення підприємства у «простій». Були порушення не лише щодо звільнення, а й скорочення. Просила задовольнити позов в повному обсязі. У судовому засіданні 26.05.2025 позивач підтримала позицію свого адвоката. У судовому засіданні 26.05.2025 представник відповідача виступив зі вступною промовою, щодо позову заперечував, у 2021 році дійсно було скорочення про, що є відповідний наказ. Було скорочено дві особи [PERSON] та [PERSON] . Посаду бортпровідника було запропоновано [PERSON] , адже посада була лише одна. Позивачу було вручено під підпис повідомлення про скорочення, 28.02.2022 позивача було звільнено. Від 24.02.2022 було закрито повітряний простір та для збереження життя та здоров`я 28.02.2022 позивача не було викликано. Просив відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні 26.05.2025 представник відповідача щодо позову заперечувала, підтримала колегу, просила відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні 12.06.2025 було допитано свідка [PERSON] , повідомив, що працював в ДАП «Україна» 17 років, з 2007 по 2024 роки займав посаду начальника секретного відділу. Про скорочення кадрів у 2021 році йому було відомо. 28.02.2022 був на роботі оскільки був начальником режимно-секретного відділу та евакуював всі режимно-секретні документи. Було багато охорони, нікого не пускали, для того щоб зайти в приміщення потрібно було телефонувати керівництву та отримати усний дозвіл, щоб зайти. На підприємстві нікого не бачив, у дні з 24.02.2022 по 28.02.2022, стоянка на підтримстві була пуста. Нікого не бачив з керівного складу. Знав, що були накази «задніми числами» працівнику казали усно, що він працює дистанційно, а відповідні накази були виписані пізніше. Наказ [PERSON] підписав набагато підзніше, він запитав чи вона згодна, йому відповіли, що так і він підписав цей наказ. Коли підписував наказ там вже був підпис [PERSON] , через це думав, що вона згодна на звільнення. Також, повідомив суд, що ані 24.12.2021, ані 15.02.2022 не був присутнім як при врученні позивачу інформації про наявність вакантних посад станом на 28.12.2021 та станом на 15.02.2022, про обставини підписання ним акту від 24.12.2021 та акту від 15.02.2022 не пам`ятає. У судовому засіданні 12.06.2025 було допитано свідка [PERSON] , повідомив, що працює в ДАП «Україна», 28.02.2022 був на робочому місці. В той день 28.02.2022 на підприємстві окрім [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] нікого не бачив. В усному порядку було повідомлено про те, що працівники виходять на роботу за викликом керівництва. У судовомузасіданні 12.06.2025 було допитано свідка [PERSON] , повідомила, що працює в ДАП «Україна» на посаді головного бухгалтера. Була на роботі 24-28 лютого 2022 року, візувала акт на звільнення [PERSON] . Коли візувала акт на звільнення та не пам`ятає чи були там підписи інших осіб. 28.02.2022 приїхала на роботу на власному транспортному засобі о 09:30 вхід був вільний. У судовому засіданні 12.06.2025 було допитано свідка [PERSON] , повідомила, що працює в ДАП «Україна» на посаді старшого інспектора по персаналу. 28.02.2022 була на підприємстві та візувала наказ про звільнення [PERSON] , всіх то візував наказ були теж на робочих місцях. Були ще накази про мобілізацію працівників, керівництво радилось щодо наказу про простій, проте його не було. Начальник відділу кадрів [PERSON] дав вказівку виконувати та візувати наказ про звільнення [PERSON] . Чи підписувала [PERSON] наказ про своє звільнення не пам`ятає. Прибула на роботу 28.02.2022 близько о 09:10 ранку вхід на підприємство був вільним. 23.06.2025 від представника позивача надійшли додаткові пояснення. Ухвалою суду від 23.06.2025, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено додаткові пояснення до матеріалів справи. У судовому засіданні 23.06.2025 було допитано свідка [PERSON] , повідомив, що працює в ДАП «Україна». 24.02.2022 хто мав можливість приїхав на роботу, перенесли техніку в підвал, щоб була можливість працювати. Після обіду за вказівкою генерального директора було переведено підприємство на дистанційну роботу. Наступного дня працювали працівники на вимогу директора. 25.02.2022 на підприємстві було 30% людей від усього штату. 28.02.2022 нікого з льотного комплексу не бачив та керівного складу не було. У судовому засіданні 23.06.2025 було допитано свідка [PERSON] , повідомив, що працює в ДАП «Україна» на посаді першого заступника генерального директора. 28.02.2022 приїхав на підприємство самостійно без водія. В цей день з генеральним директором узгоджував питання щодо виплати авансу працівникам, також вирішували питання кого зі співробітників можна відправити в «простій». В період наради заходила головний бухгалтер та підписувала документи. Безпосередньо сам візував наказ про звільнення [PERSON] . В той день, а саме 28.02.2022 за [PERSON] було відправлено службове авто в село Іванків та його доставили на роботу. Зі слів очевидців він був в неадекватному стані, в алкогольному сп`янінні. На запитання, чи свідок особисто бачив, що [PERSON] був в алкогольному сп`янінні надав відповідь, що зі слів очевидців ця обставина йому стала відома. Отже, суд, враховуючи приписи статті 90 ЦПК України критично ставиться на посилання свідка, що [PERSON] перебував у алкогольному сп`янінні та ці доводи не бере до уваги. У судовому засіданні 23.06.2025 було допитано свідка [PERSON] , повідомив, що працює в ДАП «Україна» на посаді керівника служби персоналу. 07.12.2021 було видано наказ про штатний розклад та зміни у штаті. У грудні 2021 року надійшла службова записка [PERSON] . На запитання свідок повідомив, що інформацію яку надав [PERSON] не перевіряв, оскільки це не входить до його повноважень. Керувався тими даними які він надав. [PERSON] було повідомлено про планове звільнення та повідомлено актуальні посади. [PERSON] від запропонованих посад відмовилась. Особисто зустрічався з [PERSON] , щоб поговорити та впорядкувати конфлікт. Пропонував обрати іншу посаду, [PERSON] відмовилась. Звільнення перепало на 25.02.2022, але в той день вона була на лікарняному. 28.02.2022 [PERSON] вийшла з лікарняного, про це повідомили підлеглі і він віддав вказівку готувати наказ про звільнення. Візував наказ, в той день було декілька наказів. [PERSON] теж візував наказ його підпис був, але він був п`яний. [PERSON] був на підприємстві 28.02.2022 з ознаками алкогольного сп`яніння. На запитання чому не доповіли керівництву, що працівник перебуває у алкогольному сп`янінні під час виконання робочих обов`язків, повідомив, що цього не робив, оскільки у нього були свої справи. Наказ про звільнення був підписаний генеральним директором, підпису [PERSON] на наказі не було 28.02.2022. На роботі [PERSON] 28.02.2022 не бачив. Табель явки праціників вівся 28.02.2022, згідно цього табелю [PERSON] на роботі була. Трудову книжку [PERSON] вручили в квітні 2022 року. Суд, критично ставиться на посилання свідка, що [PERSON] перебував у алкогольному сп`янінні та ці міркування не бере до уваги. У судовому засіданні 23.06.2025 представник відповідача заявив клопотання про відмову від допиту двох свідків. Ухвалою суду від 23.06.2025, яка засенесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника відповідача, знято свідків відповідача з допиту. У судовому засіданні 04.07.2025 позивач надала додаткові пояснення, повідомила, що більше 20 років працювала в ДАП «Україна», але замість подяки отримала звільнення в перші дні повномасштабного вторгнення. Покази свідків підтвердили її позицію. Просила ухвалити законне та справедливе рішення. 11.07.2025 від представника позивача надійшло клопотання про підтвердження витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою суду від 11.07.2025, яка засенесена до протоколу судового засідання, долучено клопотання до матеріалів справи. У судових дебатах 11.07.2025 представник позивача просила задовольнити позов в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. У судових дебатах 11.07.2025 представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступні підстави. Згідно зі ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матерільної) та моральної шкоди іншій особі (п. 1, 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що відповідно до наказу № 22 від 13.10.1997 [PERSON] було призначено на посаду бортпровідника літаків льотного загону ДАП «Україна» згідно з контрактом (п. 3 ч. 1 ст. 24 КЗпП) по переведенню з Бориспільського ДАП авіакомпанії «Авіалінії України», про що у трудовій книжці працівника зроблено запис № 9 від 17.10.1997 (Том 3, а. с. 100). Відповідно до наказу № 70/о від 30.05.2001 [PERSON] у зв`язку із змінами штатного розкладу призначена на посаду бортпровідника служби бортпровідників льотного загону льотного комплексу, про що у трудовій книжці працівника зроблено запис № 10 від 15.05.2001 (Том 3, а. с. 100-101). Відповідно до наказу № 29/о від 18.02.2003 [PERSON] у зв`язку із змінами штатного розкладу призначена бортпровідником 1-го класу служби бортпровідників льотного загону, про що у трудовій книжці працівника зроблено запис № 12 від 01.02.2003 (Том 3, а. с. 101). Згідно до наказу № 5/о від 05.01.2004 [PERSON] у зв`язку із змінами штатного розкладу призначена бортпровідником служби бортпровідників льотного комплексу, про що у трудовій книжці працівника зроблено запис № 13 від 01.01.2004 (Том 3, а. с. 101-102). Згідно до наказу № 83/о від 26.04.2004 [PERSON] переведено старшим бортпровідником служби бортпровідників льотного комплексу, про що у трудовій книжці працівника зроблено запис № 14 від 26.04.2004 (Том 3, а. с. 102). Відповідно до наказу № 159/о від 01.09.2014 [PERSON] звільнено у зв`язку із скороченням штату (п. 1 ст. 40 КЗпП України), про що у трудовій книжці працівника зроблено запис № 15 від 01.09.2014 (Том 3, а. с. 102). Наказом ДАП «Україна» від 01 грудня 2014 року № 177/о «По особовому складу» з 01 жовтня 2014 року [PERSON] прийнята за строковим трудовим договором на посаду старшого бортпровідника служби бортпровідників льотного загону льотного комплексу на період відпустки у зв`язку із вагітністю та пологами старшого бортпровідника цієї ж служби загону та комплексу до її фактичного виходу на роботу (Том 1, а. с. 64). Відповідно до наказу № 197/о від 20.11.2014 [PERSON] продовжено термін роботи за строкоим трудовим договором на посаді старшого провідника служби бортпровідників льотного загону льтного комплексу на період відпустки для догляду за дитиною іншого працівника, про що у трудовій книжці працівника зроблено запис № 17 від 20.11.2014 (Том 3, а. с. 103-104). Відповідно до наказу № 82/о від 19.05.2015 [PERSON] переведено на постійну роботу старшим бортпровідником служби бортпровідників льотного загону льотного комплексу, про що у трудовій книжці працівника зроблено запис № 18 від 19.05.2015 (Том 3, а. с. 104). Відповідно до наказу № 205/о від 16.11.2015 [PERSON] переведено старшим бортовим провідником служби бортпровідників авіаційного загону льотного комплексу, про що у трудовій книжці працівника зроблено запис № 20 від 16.11.2015 (Том 3, а. с. 104). У лютому 2017 року наказом від 01.02.2017 № 12/о [PERSON] переведено на посаду старшого бортпровідника служби бортпровідників льотного комплексу ДАП «Україна» (Том 3, а.с. 105). Наказом ДАП «Україна» від 07 грудня 2021 року № 167 «Про введення в дію нової організаційно-управлінської структури та нового штатного розпису ДАП «Україна», введено в дію з 01 грудня 2021 року нову організаційно-управлінську структуру, затверджену 23 листопада 2021 року та новий штатний розпис ДАП «Україна», затверджений 23 листопада 2021 року та погоджений 30 листопада 2021 року Державним управлінням справами (Том 1, а. с. 65). Згідно з підпунктом 2.9. пункту 2 наказу від 07 грудня 2021 року № 167, з урахуванням змін у розділі 20 «Льотний комплекс»: з «Служби бортпровідників»: виведено посади: бортовий провідник служби бортпровідників - 2 посади; бортпровідник - 0,25 посади. Наказом ДАП «Україна» від 07 грудня 2021 року № 168 «Про здійснення заходів щодо введення з дію нового штатного розпису», зобов`язано керівників структурних підрозділів в термін до 14 грудня 2021 року підготувати та надати тимчасовій комісії в частині змін в організації і праці службові записки з максимально повною і об`єктивною інформацією про показники роботи працівників, підготувати попередні пропозиції щодо їх призначення, переведення на посади у новому штатному розписі або скорочення з наступним вивільненням (Том 1, а. с. 78). Відповідно до пункту 5 наказу ДАП «Україна» від 07 грудня 2021 року № 168, відділ кадрів в термін до 14 грудня 2021 року зобов`язано підготувати об`єктивні дані, порівняльні таблиці, документи, матеріали на працівників щодо визначення переважного права на працевлаштування із зазначенням підстав, терміну їх дії (стаття 42 КЗпП України); вищезазначену інформацію передати на розгляд тимчасовій комісії. На виконання наказу ДАП «Україна» від 07 грудня 2021 року № 168 начальником служби бортпровідників льотного комплексу була підготовлена службова записка на голову тимчасової комісії ДАП «Україна» з питань впровадження нової організаційно-управлінської структури і штатного розпису, згідно з якою начальник служби бортпровідників льотного комплексу, здійснивши ретельний аналіз продуктивності праці старших бортових провідників (додаток), просив розглянути питання щодо переведення з посади старшого бортового провідника [PERSON] на вакантну посаду бортпровідника служби бортпровідників льотного комплексу та вивільнення [PERSON] (Том 1, а. с. 81). До службової записки була долучена таблиця «Аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників Служби бортпровідників льотного комплексу (старші бортпровідники)» (Том 1, а. с. 87). На виконання наказу ДАП «Україна» від 07 грудня 2021 року № 168, відділом кадрів підготовлено та надано тимчасовій комісії ДАП «Україна» з питань впровадження нової організаційно-управлінської структури і штатного розпису таблицю «Преважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників служби бортпровідників льотного комплексу (старші бортові провідники)» та таблицю «Аналіз продуктивності і кваліфікації працівників служби бортпровідників льотного комплексу (старші бортові провідники)» (Том 1, а. с. 88-89). Протоколом № 3 від 23 грудня 2021 року засідання тимчасової комісії ДАП «України» з проведення та здійснення заходів з питань впровадження нової організаційно-управлінської структури і штатного розпису вирішено шляхом поіменного голосування надати повідомлення про скорочення посади старшого бортового провідника служби бортпровідників льотного комплексу [PERSON] (Том 1, а. с. 90-92). 24 грудня 2021 року [PERSON] повідомлено про заплановане вивільнення з посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Також [PERSON] ознайомлено з вичерпним переліком вакантних посад в ДАП «України» станом на 24 грудня 2021 року (додаток № 1) (Том 1, а. с. 93-95). Згідно з актом від 24 грудня 2021 року, складеним начальником бортпровідників льотного комплексу, начальником юридичної служби, начальником відділу кадрів, на виконання рішення тимчасової комісії (протокол від 23 грудня 2021 року № 3) старшому бортовому провіднику служби бортпровідників льотного комплексу [PERSON] 24 грудня 2021 року вручено повідомлення № 2 про скорочення посади, яку вона займає. У зв`язку з відсутністю пропозицій наявних вакантних посад бортпровідників, та за її кваліфікацією (професією, спеціальністю), на виконання вимог статті 49-2 КЗпП України «Порядок вивільнення працівників», одночасно з попередженням про звільнення запропоновано іншу роботу на підприємстві у зв`язку з чим надано вичерпний перелік вакантних посад станом на 24 грудня 2021 року (додаток № 1). Відповідно до вимог чинного трудового законодавства щодо вивільнення працівників [PERSON] роз`яснено їй право на отримання інформації щодо всіх вакантних посад, які можуть бути в наявності протягом періоду з дня попередження до дня звільнення, які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, а також іншу роботу, яку вона може виконувати. [PERSON] ознайомилась з повідомленням та наявними вакансіями під підпис і не повідомила про бажання зайняти іншу вакантну посаду (Том 1, а. с. 96). 15 лютого 2022 року [PERSON] ознайомлено з вичерпним переліком вакантних посад в ДАП «Україна» станом на 15 лютого 2022 року (Том 1, а. с. 97-98). Згідно з актом від 15 лютого 2022 року, [PERSON] не виявила бажання та зацікавленості до жодної з вакансій та не повідомила про наміри продовжувати роботу на іншій посаді (Том 1, а. с. 99). Наказом ДАП «Україна» 28 лютого 2022 року № 55/о «По особовому складу», [PERSON] звільнено 28 лютого 2022 року у зв`язку із скороченням штату, пункт 1 статті 40 КЗпП України (Том 1, а. с. 100). 27 квітня 2022 року [PERSON] отримала трудову книжку (Том 1, а. с. 104). Згідно з висновком експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 26 квітня 2023 року № 2720/2721/23-32, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підпис від імені [PERSON] , що міститься ліворуч від друкованого тексту « [PERSON] » у графі «З наказом ознайомлена, копію наказу отримала:» у наказі ДАП «Україна» від 28 лютого 2022 року № 55/о про звільнення [PERSON] , виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] (Том 1, а. с. 206-209). Частинами першою та шостою статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Вирішуючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Судом встановлено, що у ДАП «Україна» дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату, що стали підставою для вивільнення [PERSON] на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, тобто всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати такий працівник. Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Відповідно до частин другої та третьої статті 42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Тобто частина друга та третя статті 42 КЗпП України визначають обставини, які мають враховуватися в разі вирішення питання про залишення на роботі працівника при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації. У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказано, що "розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника". У постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі № 577/3997/15-ц (провадження № 6-1723цс17) вказано, що "однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення". Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (постанова Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15). Згідно зі ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18), зазначено, що "оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. В оцінці правомірності звільнення працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України Верховний Суд виходить з того, що суди зобов`язані з`ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення (постанови Верховного Суду від 15 квітня 2019 року у справі № 443/636/18, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17). Аналогічні правові позиції також викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 квітня 2025 року у справі № 463/5736/23 (провадження № 61-2587св24). Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ч. 1 ст. 264 ЦПК України). Наказом ДАП «Україна» 28 лютого 2022 року № 55/о «По особовому складу», [PERSON] звільнено 28 лютого 2022 року у з`язку із скороченням штату, пункт 1 статті 40 КЗпП України. Проте, як встановлено судом [PERSON] в день звільнення, а саме 28.02.2022 не була ознайомлена з наказом про своє звільнення. Згідно з висновком експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 26 квітня 2023 року № 2720/2721/23-32, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підпис від імені [PERSON] , що міститься ліворуч від друкованого тексту « [PERSON]» у графі «З наказом ознайомлена, копію наказу отримала:» у наказі ДАП «Україна» від 28 лютого 2022 року № 55/о про звільнення [PERSON] , виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] . Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Як стверджує позивач її не було 28.02.2022 на підриємстві, оскільки почалося повномаштабне вторгнння, населення було під загрозою, позивач фізично не могла прибути до міста Бориспіль, відтак копію наказу в день звільнення не отримувала та трудову книжку не отримувала, розрахунок при звільненні з нею проведений не був. З показань свідків встановлено, що 28.02.2022 підприємство працювало в дистанційному режимі, працівники з`являлися за викликом керівництва. Отже, відповідачем в день звільнення 28.02.2022 не було повідомлено позивачу про вільні посади на підприємстві та не надано пропозицій щодо зайняття вакантних посад на день звільнення. Та під час розгляду справи представник відповідача дані обставини визнав, станом на 28.02.2022 - у день звільнення позивача, відповідач про наявні вільні посади позивачу не повідомляв, пропозицій щодо зайняття вакантних посад не надав. Згідно правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 462/3515/19, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору за змістом за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Докази про те, що відповідач запропонував позивачу, який вивільнюється, всі наявні вакансії, а також посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку позивач могла виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо, в день звільнення, а також доказів того, що позивач відмовилася від переведення на іншу роботу в матеріалах справи відсутні. Більше того, показами позивача, яка була допитана за правилами допиту свідка, показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також документально підтверджено, що 28.12.2022 позивач на підприємстві була відсутня, відтак належними чином оформлену трудову книжку та копію наказу про звільнення позивач в день звільнення не отримувала, розрахунок при звільнення з нею проведений не був, що свідчить про порушення відповідачем порядку звільнення позивача, що встановлений законом. Таким чином, жодних доказів на підтвердження вручення позивачу копії наказу про звільнення матеріали справи не містять, дотримання відповідачем встановленої законом процедури звільнення позивача, а саме дотримання приписів ст. 47 КЗпП України та ст. 116 КЗпП України відповідачем в день звільнення позивача не доведена. При цьому згідно статті 9 Конвенції Міжнародної організації Праці № 158, тягар доказування наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці. Також, відповідач при звільненні позивача допустив порушення вимог ст. 49-2 КЗпП. Так, за правилами ч. 3 ст. 49-2 КЗпП, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або упрововажений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Під час розгляду судом з`ясовано, що зі змісту наданого позивачу Повідомлення № 2 від 24.12.2021 (Том 1, а. с. 27) вбачається, що відповідач не пропонував позивачу іншої роботи, хоча на підприємстві була вільна посада бортпровідника служби бортпровідників льотного комплексу. Інформація про відмову позивача від переведення на цю посаду згадане Повідомлення № 2 від 24.12.2021 - не містить. Позивач під час допиту за правилами допиту свідка повідомила, суд, що при вручення Повідомлення № 2 від 24.12.2021 їй Додаток № 1 до Повідомлення не вручався, з вичерпним переліком вакантних посад станом на 24.12.2021 та станом на 15.02.2022 позивач ознайомлена не була. Допитаний судом свідок [PERSON] повідомив суд, що ані 24.12.2021, ані 15.02.2022 не був присутнім як при врученні позивачу інформації про наявність вакантних посад станом на 28.12.2021 та станом на 15.02.2022, так і нібито ознайомленні позивачу з цією інформацію, про обставини підписання ним акту від 24.12.2021 та акту від 15.02.2022 не пам`ятає. Відтак, суд критично ставиться до відомостей, що зазначені в акті від 24.12.2021 та в акті від 15.02.2022, оскільки такі суперечать іншим наявним в матеріалах справи доказам. Також, відповідачем при вирішення питання про скорочення посади старшого бортпровідника, яку займала позивач, не були враховані переваги позивача перед іншими особами, які займали таку ж посаду. З матеріалів справи вбачається, Тимчасова комісія ДАП «Україна» з проведення та здійснення заходів з питань впровадження нової організаційно-правлінської структури та штатного розпису ухвалювала 23.12.2021 рішення про скорочення посади позивачки на підставі неправдивих відомостей, що були надані комісії у вигляді Порівняльних таблиць. Так, документально підтверджено, що відповідно до наказу № 22 від 13.10.1997 [PERSON] було призначено на посаду бортпровідника літаків льтного загону ДАП «Україна» згідно з контрактом (п. 3 ч. 1 ст. 24 КЗпП) по переводу з Бориспільського ДАП авіакомпанії «Авіалінії України», про що у трудовій книжці працівника зроблено запис № 9 від 17.10.1997 (Том 3, а. с. 100). Вподальшому, упродовж 1997-2017 років, у зв`язку із чиленими змінами в організаційній структурі ДАП «Україна» до трудової книжки вносились відповідні записи, що відображають трудовий шлях позивача в якості співробітника підприємства. У лютому 2017 року наказом від 01.02.2017 № 12/о [PERSON] переведено на посаду старшого бортпровідника служби бортпровідників льотного комплексу ДАП «Україна» (Том 3, а.с. 105). Таким чином, стаж роботи позивача станом на засідання комісії (грудень 2021 року) становив 24 роки та три місяці, а не 7 років та три місяці, як це зазначено у порівняльній таблиці (Том 1, а. с. 88), відтак позивачі у цій частині мала перевагу перід всіма іншими (окрім [PERSON] ) старшими бортпровідниками служби бортпровідників льотного корпусу відповідача, проте про згадане тимчасова комісія повідомлена не була. При цьому посилання відповідача на переривання стажу відповідачем у період з 02.09.2014 по 30.09.20214 спростовується наданими позивачем копіями трудової угоди № 2535 від 02.09.2014 (Том 3, а. с. 114-115) та службової записки № 031-03-262 від 03.09.2014 т.в.о. заступника генерального директора по ОЛР начальника льотного комплексу [PERSON] (Том 3, а.с 113). Також, з особової картки вбачається (п. 11), що позивач є особою, в сім`ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком (Том 1, а. с. 101). Суд, критично ставиться до тверджень відповідача про відсутність у позивача переваг виходячі з показників продуктивності її праці і кваліфікації, що викладений у Аналізі продуктивності праці і кваліфікації працівників Служби бортпровідників льтного комплексу (старші бортові провідники) (далі по тексту- Аналіз) (Том 1, а. с. 89). Так, згідно зазначеного Аналізу [PERSON] мала меншу кількість годин нальоту 61, ніж позивач 70. На відміну від позивача [PERSON] не мала доплат за інтенсивність (Том 1, а. с. 87). Окрім того, згідно Табелю обліку робочого часу за грудень 2021 року робочий час позивача був більшим, ніж у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як і у всіх інших бортпровідників становив 173,25 годин (22 робочі дні) (Том 1, а. с. 128). Згідно Табелю обліку робочого часу за січнеь 2022 року робочий час позивача був більшим, ніж у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як і у всіх інших бортпровідників становив 152,00 годин (19 робочих днів) (Том 1, а. с. 129). За показниками освіти позивач мала перевагу перед усіма іншими старшими бортпровідниками, оскільки окрім вищої освіти мала середню спеціальну освіту за спеціальністю «Організація авіаційних перевезень» (Том 3, а. с. 95), проте згадане у Аналізі вказане не було (Том 1, а. с. 89). При цьому за часом перебування на лікарняному позивач мала переваги перед [PERSON] та [PERSON] (Том 1, а. с. 89). Також, у знагадному Аналізі не були враховані всі отримані позивачем відзнаки, зокрема нагородження позивача медаллю «За сумлінну працю» (Наказ № 18/П від 14.04.2017), хоча позивач навіть за зробленим відповідачем Аналізом мала дві відзнаки, тобто мала переваги перед [PERSON] (немає відзнак), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (по одній відзнакі) (Том 1, а. с. 89). Отже, на розгляд Тимчасової комісії ДАП «Україна» з проведення та здійснення заходів з питань впровадження нової організаційно-управлінської структури та штатного розпису, засідання якої відбулося 23.12.2021, були подані недостовірні відомості про прозивача щодо рівня її кваліфікації та продуктивносту, що призвело до неправомірного рішення скорочення посади старшого бортпровідника, яку обіймала позивач. При цьому позивач мала переваги перед іншими бортпровідниками на підставі п. 2, 3 ч. 2 ст. 42 КЗпП України. Так, відповідно до вимог ст. 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці ( ч. 2 ст. 42 КЗпП). При рівних умовах продуктивності праці і квалфікації перевага в залишенні на роботі надається: 2)особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації (ч. 3 ст. 42 КЗпП). Судом з`ясовано, що відповідачем взагалі не розглядалась можливість в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести позивача як більш кваліфікованого працівника на посаду бортпровідника. Натомість така посада позивачу не пропонувалась. Доказів на спростування згаданого відповідач під час розгляду справи не надав. Відповідно до приписів п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати які є докази що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі. Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого якорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. При цьому, згідно з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 25.05.2016 по справі № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Отже, з огляду на наведене відповідачем не виконано вимоги ч. 2 ст. 40, 42, 47, ч. 3 ст. 49-2, 116 КЗпП України, що є порушенням вимог трудового законодавства. Враховуючи викладене, вимога позивача про визнання незаконним звільнення та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі є правомірною та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частинами 1, 2, 8 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Порядок та строки виплати заробітної плати визначені в ст. ст. 115, 116, 117 КЗпП України. Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Середній заробіток за час вимушеного прогулу є іншим видом виплат, який врегульований Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995, згідно з яким обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. З довідки про доходи [PERSON] заробітна плата за січень 2022 року складає 33635,08 грн, за лютий 2022 року складає 78 291,08 грн отже, середньоденний заробіток позивача складає 2 869,90 грн. Середньоденний заробіток множимо на кількість робочих днів від дати звільнення до дати, що становить річний темін (з 28.02.2022 по 28.02.2023) у вказаному періоду було 262 робочих днів (2 869,90 грн х 262) і отримуємо середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 751 913,80 грн. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в порядку ч. 2 ст. 235 КЗпП України з відрахуванням всіх податків і обов`язкових платежів згідно діючого законодавства. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов до наступного. Як вбачається із матеріалів позову, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 37 500,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Таку правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, від 07.09.2020 у справі 910/4201/19. Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18. На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду надано копію договору про надання правової допомоги № 16/24 від 04.05.2024, укладеного між адвокатом Новак Наталією Юріївною та [PERSON] , додаткову угоду від 10.04.2024 до договору про надання правової допомоги № 16/24 від 04.05.2024, акт приймання-передачі правової допомоги від 24.04.2025 на суму 10 500,00 грн, додаткову угоду від 10.05.2025, акт приймання-передачі правової допомоги від 26.05.2025 на суму 6 000,00 грн, акт приймання-передачі правової допомоги від 26.05.2025 на суму 6 000,00 грн, акт приймання-передачі правової допомоги від 16.06.2025 на суму 3 000,00 грн, акт приймання-передачі правової допомоги від 22.06.2025 на суму 6 000,00 грн, акт приймання-передачі правової допомоги від 10.07.2025 на суму 6 000,00 грн. Під час розгляду справи стороною відповідача не було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10 грудня 2009 року, справа «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 02 червня 2014 року, за змістом якої заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У зв`язку з наведеним, суд з урахуванням конкретних обставин та ураховуючи складність справи, ціну позову, обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 37 500,00 грн. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних розглядом справи належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 10 993,08 грн. З відповідача на користь держави підлягає стягненню 1 984,80 грн судового збору від якого позивач була звільнена при зверненні до суду.

Outcome: approved