Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-01 00:00:00

У січні 2025 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ «Теплопостачсервіс») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, нарахованих на суму заборгованості. Свої вимоги позивач мотивує тим, що ТОВ «Теплопостачсервіс» є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] , в тому числі і відповідачу, який є власником кв. 107. 16 жовтня 2020 року між ТОВ «Теплопостачсервіс» та відповідачем [PERSON] було укладено Договір № 9/1/107 про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, за яким виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строк і на умовах, встановлених договором. Як зазначає позивач, відповідач не виконує належним чином своїх зобов`язань з оплати послуг, не сплачуючи їх та порушуючи цим права та інтереси позивача, внаслідок чого утворилася заборгованість за надані послуги, яка складається з: - заборгованості з постачання теплової енергії за період з грудня 2015 року по серпень 2024 року на суму 8 127,18 грн; - заборгованості з постачання гарячої води з березня 2015 року по серпень 2024 року на суму 23 045,41 грн. Посилаючись на викладене, а також положення ст.625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати та 3% річних за період невиконання зобов`язання, а саме просить стягнути: - інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості за постачання теплової енергії, у розмірі 6 565,09 грн.; - 3-х % річних, нарахованих на суму заборгованості за постачання теплової енергії, у розмірі 2 417,21 грн; - інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості за постачання гарячої води, у розмірі 7 461,37 грн; - 3-х % річних, нарахованих на суму заборгованості за постачання гарячої води, у розмірі 2 386,82 грн. Всього просить стягнути з відповідача розмір заборгованості, інфляційних втрат, 3-х % річних на загальну суму 50 003,08 грн., а також судовий збір в сумі 3 028,00 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а.с. 21,22). 27 лютого 2025 року представник відповідача - адвокат Правдивий В.Л. (ордер, свідоцтво а.с. 85, 86) подав відзив на позовну заяву, в якому, заперечуючи проти заявлених до відповідача вимог, просить відмовити у позові. Вказується, що Договір № 9/1/107 про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води з позивачем укладався 16 жовтня 2020 року, тому вимоги позивача мають базуватися виключно на підставі договору з 16 жовтня 2020 року. Повідомляє, що позивачем не надано доказів, що ним було надано послуги до 16 жовтня 2020 року. Стороною відповідача вказується, що з жовтня 2020 року до серпня 2024 року ним здійснювалась оплата, що підтверджується платіжними інструкціями, відтак, нарахування заборгованості за централізоване опалення, постачання гарячої води є безпідставним. У відзиві заявлено про застосування строку позовної давності відповідно до положення ст.ст. 256, 257 ЦК України (а.с.29-87). 10 березня 2025 року в системі «Електронний суду» позивачем ТОВ «Теплопостачсервіс» подано відповідь на відзив, яка судом не приймається до розгляду, оскільки відповідь подано з порушення норм ст.179 ЦПК України, а саме не надано доказів надсилання стороні відповідача відповіді на відзив (а.с.88-99). Відповідно до ч.3 ст.179 ЦПК України до відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами 3-5 ст.178 ЦПК України. Положенням частин 4,5 ст.178 ЦПК України встановлено, копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду; до відзиву додаються:1) докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; 2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання сторони відповідача про розгляд справи за участю сторін. Згідно вимог ч.13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, одним із видів економічної діяльності ТОВ «Теплопостачсервіс» є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (а.с.13). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 29 березня 2000 року № 411-С/КІ, що також вбачається з інформаційної довідки № 207777862 з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 29 квітня 2020 року (а.с.5,6). 16 жовтня 2020 року між ТОВ «Теплопостачсервіс» та відповідачем [PERSON] було укладено Договір № 9/1/107 про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, за яким виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строк і на умовах, встановлених договором (п.1 а.с. 7,8). Відповідно до п. 4 Договору засіб обліку води - лічильник ЛК-ГВП. Пунктом 7 договору визначено, що плата за наданні послуги справляється згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року. Відповідно до п. 10 договору показання будинкових засобів обліку знімаються представником виконавця один раз на місяць у присутності представника споживача. Показання квартирних засобів обліку знімаються споживачем щомісячно та надаються виконавцю в період з 20-25 числа звітного місяця. Правовідносини із споживання житлово - комунальних послуг, на час виникнення спірних правовідносин, регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Частиною першою ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону від 24 червня 2004 року N 1875-VI) передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону від 24 червня 2004 року N 1875-VI) передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону від 09 листопада 2017 року N 2189-VIII) споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Вказані норми узгоджуються із нормами Закону України «Про житлово - комунальні послуги» № 2189-VIII від 09 листопада 2017 року Надалі розподіл обсягів комунальних послуг між споживачами здійснювався відповідно до ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». Згідно з ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630, регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Відповідно до пункту 18 Правил, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Згідно із пунктом 21 Правил, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання, з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалювальної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та додатково за перевищення розрахункової потужності приладів опалення (радіаторів) згідно з законодавством. Розподіл загальних обсягів наданих послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води між споживачами багатоквартирних будинків здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою наказом Міністерства розвитку та громад України від 28 грудня 2021 року № 358. Відповідно до ст.11 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» зняття показань вузлів розподільного обліку, а також приладів - розподілювачів теплової енергії здійснюється споживачами, якщо інше не передбачено договором. Відповідач до відзиву на позов надав копію договору повірки № 213/К/2020-07/7365 від 17 липня 2020 року та Акта виконаних робіт до договору щодо проведення повірки лічильників (а.с.75,76). Суд відхиляє доводи відповідача про те, що оскільки він уклав договір з позивачем 16 жовтня 2020 року, тому саме з цього часу між сторонами виникли правовідносини, а позивачем не надано доказів про надання послуг до 16 жовтня 2020 року. У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц міститься правовий висновок, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Таким чином, оскільки відповідач впродовж певного періоду споживав послуги без укладеного з позивачем договору про надання послуг з централізованого опалення/теплової енергії та постачання гарячої води, а тому він не звільняється від оплати послуг у заначений період. Суд не приймає до уваги також доводи відповідача про те, що він не постійно проживає у квартирі, за якою обліковується заборгованість, отже не споживає послуги в зазначений період, оскільки не надано доказів як непроживання у квартирі, в якій позивачем надаються житлово-комунальні послуги, так і доказів звернення відповідача до позивача із відповідною заявою. Так, згідно із пунктами 5,6 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» від 24 червня 2004 № 1875-1V споживач має права: п.5) на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством; п.6) на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно із пунктом 6 частини першої статтею 7 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» № 2189-VIII (редакції від 09 листопада 2017 року) споживач має право на не оплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, вказана квартира належить відповідачу на праві власності. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`зкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 638/5001/17 (провадження № 61-18650св20) зроблено висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Отже, відповідач як власник нерухомого майна зобов`язаний брати участь у витратах на утримання майна та також нести відповідальність за зобов`язаннями, пов`язаними із цим майном. На спростування наявності заборгованості відповідачем надано платіжні інструкції щодо оплати за нарахування з центрального опалення та постачання гарячої води. Так, щодо оплати за центральне опалення відповідачем надано (особовий рахунок відповідача № [NUMBER] ) платіжні інструкції (а.с.37-61): від 29 грудня 2020 року оплата за листопад 2020 року в сумі 1240,48 грн; від 22 січня 2020 року оплата за грудень 2021 року - 1633,65 грн; від 19 лютого 2021 року оплата за січень 2021 - 1739,90 грн; від 15 березня 2021 року оплата за лютий 2021 року в сумі - 1948,81 грн; від 19 квітня 2021 року оплата за березень 2021 року в сумі - 1584,39 грн; від 19 травня 2021 року оплата за квітень 2021 року в сумі - 843,20 грн; від 19 липня 2021 року оплата за червень 2021 року в сумі - 1584,39 грн; від 18 листопада 2021 року оплата за жовтень 2021 року в сумі - 869,33 грн; від 19 січня 2022 року оплата за грудень 2021 року в сумі - 1001,22 грн; від 18 лютого 2022 року оплата за січень 2022 року в сумі - 1493,97 грн; від 05 вересня 2022 року оплата за липень 2022 року в сумі - 1172,04 грн; від 02 грудня 2022 року оплата за жовтень 2022 року в сумі - 1129,45 грн; від 28 грудня 2022 року оплата за листопад 2022 року в сумі - 1276,74 грн; від 26 січня 2023 року оплата за грудень 2022 року в сумі - 1903,09 грн; від 20 лютого 2023 року оплата за січень 2023 року в сумі - 1614,95 грн; від 22 березня 2023 року оплата за лютий 2023 року в сумі - 1467,51 грн; від 11 травня 2023 року оплата за березень 2023 року в сумі - 1374,05 грн; від 11 серпня 2023 року оплата за липень 2023 року в сумі - 450,27 грн; від 20 листопада 2023 року оплата за жовтень в сумі - 500,00 грн; від 22 грудня 2023 року оплата за листопад 2023 року в сумі - 1632,34 грн; від 20 січня 2024 року оплата за грудень 2023 року в сумі - 1650,86 грн; від 21 лютого 2024 року оплата за січень 2024 року в сумі - 2174,01 грн; від 19 квітня 2024 року оплата за березень 2024 року в сумі - 2059,74 грн; від 23 квітня 2024 року оплата за березень 2023 року в сумі - 1711,69 грн. Також, щодо оплати за гаряче водопостачання (особовий рахунок відповідача № [NUMBER] ) відповідачем надано платіжні інструкції (а.с.64 - 72): від 18 листопада 2020 року оплата за жовтень 2020 року в сумі - 71,46 грн; від 25 грудня 2020 року оплата за листопад 2020 року в сумі - 71,46 грн; від 22 січня 2021 року оплата за грудень 2020 року в сумі - 71,46 грн; від 09 березня 2021 року оплата за січень 2021 року в сумі - 142,92 грн; від 19 квітня 2021 року оплата за березень 2021 року в сумі - 71, 46 грн; від 29 грудня 2022 року оплата за листопада 2022 року в сумі - 192,58 грн. від 20 лютого 2023 року оплата за січень 2023 року в сумі - 455,41 грн; від 23 березня 2023 року оплата за лютий 2023 року в сумі - 192,58 грн; від 23 квітня 2024 року оплата за березень 2024 року в сумі - 87,61 грн. Згідно з розрахунками ТОВ «Теплопостачсервіс» за відповідачем відповідно до особового рахунку № [NUMBER] обліковується заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період з грудня 2015 року по серпень 2024 року в сумі 8 127,18 грн; з постачання гарячої води за період з березня 2015 року по серпень 2024 року в сумі 23 045,41 грн (а.с.9-12). При цьому, в розрахунку заборгованості позивачем враховано сплачені відповідачем кошти та перераховано щомісячну заборгованість. Крім цього, заперечуючи проти позову, представником відповідача у відзиві на позовну заяву заявлено про застосування строку позовної давності, відповідно до вимог 256, 257 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається від дня коли особа (позивач) довідався про порушення свого права, з певного моменту (факту) (ст. 261 ЦК України). У даному випадку, позивач довідувався про порушення свого права щомісячно - періодично, після кожної періодичної не сплати відповідачем боргу за надані послуги позивачем. Тобто, перебіг загальної позовної давності починався з кожного місяця заборгованості. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частиною 5 ст. 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, №22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211«Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року. Дію карантину, встановленого цією Постановою, неодноразово було продовжено і Постановою КМУ № від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 30 червня 2023 року дію карантину на всій території України. Так як від 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12. Пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 2 57, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто, строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача заборгованості в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину. Враховуючи зміни, внесені до Цивільного кодексу України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язки з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» №540-ІХ від 30 березня 2020, відповідно до яких строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії карантину, і в цей період в Україні відповідно до постанов Кабінету Міністрів України був введений карантин, суд дійшов висновку про те, що позивач, починаючи з березня 2017 року не пропустив строк позовної давності. Отже, беручи до уваги викладене вище, встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), діяв з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року. Крім того, Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом № 2102-IX від 24 лютого 2022 року, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який є діючим на час розгляду справи в суді. Згідно з п.19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину з 12 березня 2020 року, у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року. Відтак, строк позовної давності не пропущено та підлягає стягненню заборгованість з відповідача починаючи з березня 2017 року. Суд, дослідивши надані позивачем розрахунки заборгованості та надані відповідачем платіжні інструкції, назначає наступне. Як вбачається з розрахунку заборгованості, за період з березня 2017 року по серпень 2024 року позивачем нараховано за постачання теплової енергії - 47 363,67 грн, а відповідачем сплачено за вказаний період 52 136,59 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості та частково наданими відповідачем платіжними інструкціями. Отже, заборгованість за надання позивачем теплої енергії, з урахуванням пропуску позивачем строку позовної давності до платежів нарахованих до березня 2017 року, - відсутня, та навпаки наявна переплата за вказаний період у сумі 4 772,92 грн. Також як вбачається з розрахунку заборгованості, оплата відповідачем за надані послуги з постачання гарячої води, відповідно до наданих ним платіжних інструкцій, позивачем враховано у розрахунку заборгованості. Проте, оскільки заявлено про застосування строку позовної давності, позивач має право на стягнення заборгованості за постачання гарячої води за період, починаючи з березня 2017 року. Як вбачається з розрахунку заборгованості, за період з березня 2017 року по серпень 2024 року позивачем нараховано за постачання гарячої води - 17 250,74 грн, а відповідачем сплачено за вказаний період - 8 646,56 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості та частково наданими відповідачем платіжними інструкціями. З цього самого розрахунку вбачається, що позивачем здійснено перерахунок, внаслідок чого розмір заборгованості збільшився на суму 7 585,67 грн. Отже, заборгованість за надання позивачем послуг з постачання гарячої води, з урахуванням пропуску позивачем строку позовної давності до платежів нарахованих до березня 2017 року, та сплачених відповідачем коштів, становить 16 189,85 грн. При цьому, з урахуванням переплати відповідачем послуг з теплопостачання, суд вважає за можливе зменшити розмір заборгованості за постачання гарячої води за рахунок переплати на суму 4 772,92 грн. Отже розмір заборгованості відповідача за отримані від позивача послуги з постачання гарячої води слід визначити у розмірі 11 416,93 грн. Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Матеріали справи свідчать, що за прострочення виконання відповідачем зобов`язань з оплати поставленого товару, позивач з посиланням на приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України просить стягнути з відповідача три проценти річних та інфляційні втрати за постачання теплової енергії за період з грудня 2015 року по лютий 2022 року та за постачання гарячої води з березня 2015 року по лютий 2022 року. Пунктами 3.4., 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» визначено, що до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України), до вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу). З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Враховуючи те, що судом встановлено наявність у відповідача заборгованості за послуги з постачання гарячої води у сумі 11 416,93 грн, з урахуванням строку позовної давності, за період з 12 березня 2017 року по лютий 2022 року 3 % річних від сум боргу за постачання гарячої води становлять 1 702,23 грн, інфляційні втрати становлять 5 841,53 грн. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Згідно із приписами ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, оцінивши у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову (37,92%). При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 3 028,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 1148,22 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial