Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив в порядку розподілу майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності визнати за ним право власності на 1/2 квартири, загальною площею 68,90 м2, житловою площею 40,60м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: [PERSON] виділити в користування - житлову кімнату площею -12,7 кв.м; [PERSON] відділити житлову кімнату площею 16,9 м2; в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] залишити житлову кімнату площею 10,9 м2, 2 коридори 9,3 м2 та 2,9м2, кухню 8,4 м2, ванну 2.6м2, туалет 1,1 м2 та вирішити питання щодо судових витрат. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 10.08.1985 році між позивачем та відповідачем укладено шлюб, про що в в книзі реєстрації актів цивільного стану міськвідділом РАЦС в м. Лозова Харківської області зроблено актовий запис № 387. Оскільки подружнє життя з відповідачем не складалось, 20 липня 2013 року за взаємною згодою з відповідачем шлюб було розірвано Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції за актовим записом 203. Під час шлюбу сторонами було набуто (придбано) спільне майно, зокрема: трьох кімнатна квартира загальною площею 68,90 м2, житловою площею 40,60 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS] відповідно до Договору купівлі- продажу № 3-1086 від 20.07.1998 року, посвідчений Харківською Біржою нерухомості. Згідно довідки КП «Харківського міського бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] . Проте, після розірвання шлюбу, відповідач відмовилась вирішити питання щодо розподілу вказаної квартири. Таким чином, згоди про добровільний поділ квартири між ними не досягнуто. 29.09.2023 з зустрічним позовом звернувся третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , в якому просив визнати за ним право власності на 123/5 (що відповідає 26,4% розміру вартості цієї квартири) частини квартири за адресою [ADDRESS] . Стягнути солідарно з відповідачів на його користь розмір відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000 грн. Судові витрати стягнути з відповідачів солідарно. В обґрунтування позову зазначив, що у спільній сумісній власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] була трикімнатна приватизована квартира за адресою : [ADDRESS] що підтверджується Свідоцтвом на право власності що додається по позовної заяви. Згідно до заяви [PERSON] від 23.10.1997 р. він звернувся від імені [PERSON] до Голови Лозівського виконкому з проханням надати дозвіл на продаж квартири за адресою [ADDRESS] в якому вказав, що отримана при продажу частина грошових коштів, що буде належати сину, буде використана на придбання квартири в спільну сумісну власність. Також, [PERSON] зобов`язувався надати до опікунської ради звіт про використання належної сину частки грошових коштів від продажу квартири. Згідно до Рішення Лозіської міської Ради Народних депутатів Харківської області №558/3 від 28.10.1997 р. було надано згоду на продаж від імені неповнолітнього сина [PERSON] належної йому долі в квартирі за адресою [ADDRESS] та дозволено його батьку [PERSON] використати ці грошові кошти на купівлю в спільну сумісну власність житла в м. Харкові. Далі, згідно до Договору купівлі-продажу № 351 від 02.06.1998 р. [PERSON] продав квартиру за адресою [ADDRESS] за 13455 грн., згідно Договору купівлі продажу №3-1086 від 20.07.1998 р. [PERSON] купив квартиру за адресою [ADDRESS] за 18200 грн. При цьому, вказану квартиру [PERSON] оформив у власність тільки на себе, ігнорував його права як власника та використав для придбання належні [PERSON] грошові кошти. Зазначає, що відповідачі скориставшись тим, що [PERSON] , був неповнолітньою особою, використали його грошові кошти для придбання собі квартири. 06.11.2023 відповідач [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на квартири як спільного майна колишнього подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що відповідач 1 не визнає її право власності на квартиру, що придбана у період шлюбу, в зв?язку з чим вона вимушена звернутися до суду з цією позовною заявою. Також, Відповідач 2 ( третя особа що заявляє самостійні вимоги) своїми позовними вимогами не визнає її право власності на частину спірної квартири та стверджує що їй належить менша ніж частина цієї спірної квартири, а тому позовні вимоги рівнозначні до обох відповідачів, а саме, визнання за нею право власності на частину спірної квартири. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11.09.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Московського районного суду від 11.01.2024 залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності та визначення порядку користування квартирою, в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] . Прийнято до спільного розгляду позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] про визнання права власності з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності та визначення порядку користування квартирою. Прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та позовом третьої особи зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа яка заявляє самостійні вимоги: [PERSON] про визнання права власності на квартири як спільного майна колишнього подружжя. Ухвалою Московського районного суду від 26.06.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач за первісним позовом у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, крім того не заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] , однак відносно вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000 грн заперечував. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним, свої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] . Представник третьої особи [PERSON] , адвокат Мартиненко С.В., у судовому засідання просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення сторін встановив наступне. З 10.08.1985 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , зареєстрований міськвідділом РАЦС в м. Лозова Харківської області, актовий запис № 387. [PERSON] придбав квартиру за адресою [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу № 3-1086 від 20.07.1998 року укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] посвідченого Харківською Біржою нерухомості за 18\~200 гривень. Право власності на вищезгадане нерухоме майно зареєстроване за [PERSON] , що підтверджується довідкою №1039741 від 25.06.2018 року КП «Харківського міського бюро технічної інвентаризації» Харківської міської. 20.07.2013 року шлюб між подружжям було розірвано Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції за взаємною згодою, актовий запис № 203. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (у редакції, чинній на час придбання спірної квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України (у редакції, чинній на час придбання квартири) в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя їх частки визнаються рівними. Частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Крім того, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 343/1294/18(провадження № 61-14494св20). Отже, системний аналіз вищенаведених норм закону, дає правові підстави суду визнати, що квартира за адресою [ADDRESS] , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з чим виходячи з правил рівності часток у спільному майні, суд дійшов до висновку про необхідність визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири за адресою [ADDRESS] , та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири за адресою, [ADDRESS] . Згідно п. 14 постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 04.10.1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Відповідно до договору купівлі продажу площа зазначеної вище квартири сягає 68, 90 кв.м. та має три кімнати площею 12,7 кв.м, 16,9 кв.м.10.9 кв.м. коридори 9,3 кв.м, 2,9 кв.м, кухню 8.4 кв.м, ванну кімнату 2.6 кв.м., туалет 1,1 кв.м. У судовому засіданні відповідачі не заявляли заперечень щодо порядку користування який запропонований позивачем. Таким чином, суд, проаналізувавши запропонований позивачем порядок користування квартирою, приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо зустрічної позовної вимоги третьої особи яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] визнання права власності на частину квартиру, стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Положеннями ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Так, позивачем в поданій ним позовній заяві заявлено вимогу про визнання права власності на частину квартири з тих підстав, що батьком та матір`ю були порушенні права на той час неповнолітнього [PERSON] . Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України). Згідно ч.1ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON] не доведено, що саме за його грошові кошти батьком [PERSON] придбана квартира квартира [ADDRESS] , не доведено спричинення йому моральної шкоди на вказану в позові суму. Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з тим, що позивачем [PERSON] не надано суду належних доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.2\~ст.137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Адвокатом Катріч Марією Миколаївною, було заявлено вимогу про стягнення з [PERSON] суму понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 18000 грн. Однак, суду не надано достатніх документів, необхідних для стягнення коштів на правничу допомогу в сумі 18000 грн., у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь позивача за первісним позовом витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного, згідно ст.ст. 4, 12, 13, 141, 263, 265 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved