Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-01 00:00:00

26.05.2025 року [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська з позовною заявою про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу з лютого 2015 року по день смерті [PERSON] , [INFO] . Позов мотивований тим, що з 1986 року позивач проживала у квартирі [ADDRESS] . З 16 січня 1996 року позивач зареєстрована за в квартирі [ADDRESS] цього ж будинку. З 09 серпня 1979 року [PERSON] проживав у квартирі [ADDRESS] між позивачем та [PERSON] виникла симпатія, вони ходили один до одного в гості, та у них зав`язались близькі стосунки. 23 лютого 2015 року [PERSON] запропонував спільно проживати в його квартирі однією сім`єю, де вони проживали до його смерті. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка, розташована у СТ «Буревісник», діл. [NUMBER] , Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області. Враховуючи, що позивач та [PERSON] до дня його смерті проживали однією сім`єю, то позивач є його спадкоємцем четвертої черги за законом. Однак позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують родинні відносини з померлим. З 2015 року позивач проживала однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , разом із [PERSON] , який помер [INFO] , мали взаємні права та обов`язки, спільний бюджет, вели спільне господарство. Ухвалою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 29 травня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 10 січня 2024 року до суду надійшов відзив, у якому представник позивача просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів з метою підтвердження факту постійного проживання зі спадкодавцем. 05 лютого 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача просила позов задовольнити, посилаючись на необґрунтованість доводів відзиву. Ухвалою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 березня 2024 року цивільну справу передано за підсудністю до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська.21 серпня 2024 року до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська надійшла вищезазначена позовна заява. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 26 серпня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 лютого 2025 року призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача Дніпровської міської ради в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову. Треті особи - П`ята Дніпровська державна нотаріальна контора, державний нотаріус Бутова А.Г. у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Письмових заяв від них не надходило. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с. 14 том 1). 20 вересня 2022 року [PERSON] звернулась до П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 217 том 1). Постановою державного нотаріуса П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори Бутової А.Г. від 11 січня 2023 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON] (а.с. 222 том 1). Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку може бути встановлений такий факт, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем позивач пов`язує з можливістю спадкування за законом майна померлого. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Водночас кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України). Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У пункті 6 рішення від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (61-3071св21). У постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 587/302/16 (провадження № 61-18522св18) Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Необхідною умовою для встановлення факту проживання позивача разом зі спадкодавцем однією сім`єю як чоловіка та жінки є доведеність факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] саме як чоловіка та жінки, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків. Суд зазначає, що надані позивачем фотознімки місця поховання [PERSON] , а також квитанції про придбання мийки для кухні та столу не є належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України, оскільки не містять інформації щодо предмета доказування. Власне ставлення позивача до спадкодавця, періодичне придбання йому ліків та участь в сплаті комунальних послуг, а згодом і похованні, не є підтвердженням факту спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю як чоловіка та жінки, їх пов`язаності спільним побутом та взаємними правами і обов`язками, що в розрізі зі статті 1264 ЦК України, дає право на спадщину. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Позивач не довела належними, достатніми та допустимими доказами факт спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ведення з ним спільного господарства, спільного побуту, наявності у них взаємних прав та обов`язків у період з лютого 2015 року по [INFO] . Також позивачем не надано беззаперечних доказів, що вони з [PERSON] постійно проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації на час його смерті (що має юридичне значення). Таким чином, аналізуючи наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача недоведені та безпідставні, а отже задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому понесені позивачем судові витрати за рахунок відповідача не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed