Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

28.02.2024 р. на адресу суду від Києво-Святошинського районного суду Київської області за підсудністю надійшла позовна заява ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором: - за кредитним договором № Z06.00604.005461418 від 09.07.2019 р.(далі - кредитний договір № 1) у розмірі 75154,16 грн.; - за кредитним договором № 9042690969 від 31.05.2018 р.(далі - кредитний договір № 2) у розмірі 16941,24 грн.; - за кредитним договором № 10001355483 від 19.12.2019 р.(далі - кредитний договір № 3) у розмірі 5630,00 грн.; Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09.07.2019 р. між відповідачем та АТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір № Z06.00604.005461418, на підставі якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 45000,00 грн.; кредит надається строком на 36 місяців; за користування кредитом боржник сплачує кредитору 21,99 % річних від суми кредиту. 07.07.2023 р. між АТ «Ідея Банк» та позивачем було укладено договір факторингу № 07072023, у відповідності до умов якого позивачеві передано за плату належні права вимоги АТ «Ідея Банк» до боржників, вказаних у реєстрі боржників, тому відповідно до вказаного переліку позивач набув право вимоги до відповідача у справі в розмірі 75154,16 грн. 31.05.2018 р. між відповідачем та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» укладено кредитний договір № 9042690969, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 46538,74 грн. з можливістю його коригування; кредит надається строком на 36 місяців; за користування кредитом боржник сплачує кредитору 11,99 % річних від суми кредиту. 13.05.2021 р. між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та позивачем було укладено договір відступлення прав вимог № 20210513, у відповідності до умов якого позивачеві передано за плату належні права вимоги ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» до боржників, вказаних у реєстрі боржників, тому відповідно до вказаного переліку позивач набув право вимоги до відповідача у справі в розмірі 16941,24 грн. 19.12.2019 р. між відповідачем та ТОВ «Інвест фінанс» укладено кредитний договір № 10001355483, який підписано відповідачем електронним підписом та на підставі якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 2000,00 грн.; кредит надається строком на 30 днів; за користування кредитом боржник сплачує кредитору 547,5 % річних від суми кредиту з розрахунку 1,5 % на день. 11.05.2021 р. між ТОВ «Інвест фінанс» та позивачем було укладено договір факторингу № 11052021, у відповідності до умов якого позивачеві передано за плату належні права вимоги ТОВ «Інвест фінанс» до боржників, вказаних у реєстрі боржників, тому відповідно до вказаного переліку позивач набув право вимоги до відповідача у справі в розмірі 5630,00 грн. Кредитори свої зобов`язання за кредитними договорами виконали в повному обсязі, проте відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим, утворилась заборгованість, а оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач, який є правонаступником кредиторів, звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою від 11.10.2024 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст. 274 ЦПК України. На адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача, у якому останній виклав заперечення проти позову та просив суд відмовити у його задоволенні. Однак, на адресу суду у встановлений в ухвалі строк відповідь на відзив представник позивача до суду не подав. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 09.07.2019 р. між відповідачем та АТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір № Z06.00604.005461418, на підставі якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 45000,00 грн.; кредит надається строком на 36 місяців; за користування кредитом боржник сплачує кредитору 21,99 % річних від суми кредиту. 07.07.2023 р. між АТ «Ідея Банк» та позивачем було укладено договір факторингу № 07072023, у відповідності до умов якого банк передає ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з Реєстру боржників №2 від 07.07.2023 р. до вказаного договору факторингу, позивач набув право грошової вимоги до відповідача у сумі 75154,16 грн., з яких: 35442,30 грн. - сума заборгованості по основному боргу; 17674,25 грн. - сума заборгованості по відсоткам; 22037,61 грн. - сума заборгованості за комісіями. 31.05.2018 р. між відповідачем та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» укладено кредитний договір № 9042690969, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 46538,74 грн. з можливістю його коригування; кредит надається строком на 36 місяців; за користування кредитом боржник сплачує кредитору 11,99 % річних від суми кредиту. 13.05.2021 р. між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та позивачем було укладено договір відступлення прав вимог № 20210513, у відповідності до умов якого кредитор передає ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 13.05.2021 р. до вказаного договору відступлення прав вимог, позивач набув право грошової вимоги до відповідача у сумі 16941,24 грн. Згідно з розрахунком заборгованості по кредитному договору, станом на 13.05.2021 р. сума заборгованості відповідача складає 16941,24грн. 19.12.2019 р. між відповідачем та ТОВ «Інвест фінанс» укладено кредитний договір № 10001355483, який підписано відповідачем електронним підписом та на підставі якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 2000,00 грн.; кредит надається строком на 30 днів; за користування кредитом боржник сплачує кредитору 547,5 % річних від суми кредиту з розрахунку 1,5 % на день. 11.05.2021 р. між ТОВ «Інвест фінанс» та позивачем було укладено договір факторингу № 11052021, у відповідності до умов якого позивачеві передано за плату належні права вимоги ТОВ «Інвест фінанс» до боржників, вказаних у реєстрі боржників, тому відповідно до вказаного переліку позивач набув право вимоги до відповідача у справі в розмірі 5630,00 грн. Відповідно до акту прийому-передачі інформації згідно Реєстру боржників за договором факторингу № 11052021 від 11.05.2021 р. та витягу з Реєстру боржників від 11.05.2021 р. до вказаного договору факторингу, позивач набув право грошової вимоги до відповідача у сумі 5630,00 грн., з яких: 2000,00 грн. - сума заборгованості по основному боргу; 783,00 грн. - сума заборгованості по відсоткам. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). У силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020р. в справі № 732/670/19, від23.03.2020р. в справі № 404/502/18, від 07.10.2020р. в справі №127/33824/19. Відповідно до ч.ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч.12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію). Відповідно до п.6 ч.1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У силу ч.1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд приходить до висновку про укладеність договору позики, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів та наявності в нього боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за вищевказаним договором позики за договором відступлення прав вимоги. Відповідно до ст. 1082 ЦК України, передбачено: боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Як на задоволення своїх вимог позивач зазначає, що є правонаступником кредиторів відповідача, а тому, враховуючи, що відповідач не виконував взяті на себе за кредитними договорами зобов`язання новому кредитору, останній продовжував нараховувати за невиконання штрафні санкції. У противагу наданих позивачем аргументів, відповідачем було подано відзив, з якого вбачається, що відповідач з 2013 року проходить військову службу у Збройних Силах України, а відповідно до ч.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», військовослужбовці звільняються від сплати відсотків за своїми кредитними зобов`язаннями, та банк не має права відмовити або нараховувати відсотки, штрафи та комісії. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення окремих питань виконання військового обов`язку та ведення військового обліку» від 30.03.2021 р., п.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладено в новій редакції: «Військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються». Останніми змінами, які набрали чинності 19.08.2022 р., п.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено словами «крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля». Відповідно до абз.5 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду у розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.08.2020 р. у справі №813/402/17 дійшла висновку, що навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. На підставі Указу Президента України від 17.03.2014 р. «Про часткову мобілізацію» з 18.03.2014 р. в Україні розпочався особливий період. Указом Президента України від 24.02.2022 р. «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 р., який продовжувався і діє на час розгляду справи. Тобто, введення та продовження строку воєнного стану у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України було визначено в законодавчому порядку і є особливим періодом. З матеріалів справи, а саме з листа АТ «Ідея банк» № 12.1.4/173271 від 30.10.2019 р., судом встановлено, що відповідач зверталась до банку/первісного кредитору стосовно зупинення нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій за користування кредитом у договорі № Z06.00604.005461418 від 09.07.2019 р., і банк зупинив нарахування з 09.07.2019 р. з підстав викладених у ч.15 ст. 14 Закону України «про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей». Згідно із роз`ясненнями Національного банку України у листі від 02.09.2014 р. №18-112/48620 для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21.08.2014 р. №322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. Відповідно до роз`яснень Головного управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України Міністерства оборони України (лист від 01.02.2019 №321/722) зазначено, що документом, який підтверджує призов та проходження військової служби військовослужбовцем з початку і до закінчення особливого періоду, а також підтверджує призов під час мобілізації резервістів та військовозобов`язаних є військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки. Таким чином, підтверджуваними документами військової служби відповідача в лавах Збройних Сил України є військовий квиток із відповідною відміткою, витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. Так, відповідачем у додатках до відзиву зазначено, що вона надає копію військового документа, який підтверджує проходження нею військової служби, однак з наданої копії суд не в змозі встановити, чи дійсно даний документ виданий відповідачу, оскільки не долучено першої сторінки на якій буде вказано ПІП відповідача; який орган видав військовий документ та коли, а лише зроблена копія восьмої та дев`ятої сторінки з відміткою про проходження служби. За таких обставин, враховуючи вимоги норм законодавства та досліджених матеріалів справи суд приходить до висновку, що до відповідача не може застосовуватися відповідальність у виді штрафних санкцій і пені за не виконання зобов`язань за користування кредитом № Z06.00604.005461418 від 09.07.2019 р., при цьому, відповідачем не надано суду доказів, які б надавали таку пільгу щодо не виконання зобов`язань за користування кредитами № 9042690969 від 31.05.2018 р., № 10001355483 від 19.12.2019 р. Згідно з розрахунком заборгованості по кредитному договору № Z06.00604.005461418 від 09.07.2019 р., станом на 30.01.2024 р. сума заборгованості відповідача складає 75154,16 грн., з яких: 35442,30 грн. - сума заборгованості по основному боргу; 17674,25 грн. - сума заборгованості по відсоткам; 22037,61 грн. - сума заборгованості за комісіями. Отже, з урахуванням вищевикладених висновків, перевіривши відповідність розрахунку умовах кредитного договору № Z06.00604.005461418, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути лише суму заборгованості по основному боргу - 35442,30 грн. Щодо кредитного договору № 9042690969 від 31.05.2018 р. варто вказати наступне. Відповідно до умов заяви № 9042690969 від 31.05.2018 р., паспорту кредиту від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» № 2690969, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 46538,74 грн. з можливістю його коригування; кредит надається строком на 36 місяців, тобто кінцевий строк 04.06.2021 р.; за користування кредитом боржник сплачує кредитору 11,99 % річних від суми кредиту. Отже, згідно з перевіреним судом розрахунком заборгованості по кредитному договору № 9042690969 від 31.05.2018 р., станом на 13.05.2021 р., сума заборгованості відповідача складає 16941,24 грн., з яких: 16941,24 грн. - сума заборгованості по основному боргу; 0,00 грн. - сума заборгованості по відсоткам; 0,00 грн. - сума заборгованості за комісіями. Пунктом 5 розділу I Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023 р. № 3498-IX (набрав чинності 24.12.2023 р.), внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування», зокрема, частину сьому статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено абзацом другим, згідно з яким у договорі про споживчий кредит забороняється встановлювати умову про продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом. Продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін. При цьому, згідно з пунктом 2 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023 р. № 3498-IX (набрав чинності 24.12.2023 р.) встановлено, що дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Судом встановлено, що пунктом 1.3 кредитного договору № 10001355483 від 19.12.2019 р. строк кредиту становить 30 днів, а відповідно до п.9.4 кредитного договору даний договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання позичальником зобов`язань за ним. Отже, строк кредиту договору та строк дії договору є різними поняттями. При цьому, суд не бере до уваги надану позивачем копію додаткової угоди про зміну умов договору № 10001355483 від 19.12.2019 р., оскільки докази її фізичного або електронного підпису відсутні. Оскільки умови кредитного договору відповідачем в частині його зобов`язань щодо погашення заборгованості за тілом кредиту не виконані, тому відповідно до п.9.4 кредитного договору даний договір діє як станом на день ухвалення цього рішення, і тим більше діяв після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023 р. № 3498-IX, тому на спірні правовідносини поширюється дія абзацу другого частини сьомої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції Закону від 22.11.2023 р. № 3498-IX. З огляду на те, що абзацом другим частини сьомої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що у договорі про споживчий кредит забороняється встановлювати умову про продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом і продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін, суд приходить до висновку, що приписи п.4.2.2. та 4.2.3. кредитного договору щодо автопролонгації договору суперечать положенням абзацу другому частини сьомої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» і не можуть застосовуватися та не можуть бути підставою для стягнення відсотків у період автоматичної пролонгації договору, адже додаткового договору про продовження строку користування кредитом сторонами не укладалося. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 р. в справі № 910/4518/16 зазначається, що: - проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу) (пункт 81); - припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України (пункт 91); - на період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором (пункт 97); - при цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність (пункт 106); - на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. в справі № 902/417/18) (пункт 107). - можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав) (пункт 128). Отже, судом встановлено, що автопрологації за кредитним договором № 10001355483 від 19.12.2019 р. не відбулась, а не підписана відповідачем додаткова угода до договору не взята судом до уваги, а тому суд вважає, що відповідно до умов кредитного договору з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2000,00 грн. - заборгованість за основним боргом та 900,00 грн. - проценти за користуванням кредитом, в межах строку кредитування 30 днів. Решта нарахованих позивачем відсотків, не підлягає стягненню з відповідача, оскільки їх нарахування здійснено поза межами строку кредитування. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача: - заборгованість за кредитним договором № 1 у розмірі 35442,30 грн., з яких: 35442,30грн. - сума заборгованості по основному боргу; - заборгованість за кредитним договором № 2 у розмірі 16941,24 грн., з яких: 16941,24 грн. - сума заборгованості по основному боргу; - заборгованість за кредитним договором № 3 у розмірі 2900,00 грн., з яких: 2000,00 грн. - сума заборгованості по основному боргу; 900,00 грн. - сума заборгованості по відсоткам; Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 3028,00 грн., а всього з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 58311,54 грн. (35442,30 грн. + 16941,24 грн. + 2900,00 грн. + 3028,00 грн.).

Outcome: partial