Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-14 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідачів та з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просить стягнути з Державного бюджету України на його користь матеріальну шкоду у розмірі 50612,59 гривень та моральну шкоду у розмірі 50000,0 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він є студентом денної форми навчання будівельного факультету Навчально-наукового інституту «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» Українського державного університету науки і технологій. У квітні 2024 року він отримав лист від керівництва Університету Лейкгед (Канада) про схвалення його заявки та у зв`язку з цим за програмою міжнародної академічної мобільності був направлений на очне стажування в Університет Лейкгед з 01.07.2024 року по 20.09.2024 року. Під час перетину державного кордону 29.06.2024 року, незважаючи на наявність усіх необхідних документів, інспектор прикордонного контролю підрозділу охорони державного контролю [INFO] (військова частина [NUMBER] ) прийняв рішення про відмову у виїзді з України. Таке рішення оскаржено ним в судовому порядку і рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.09.2024 року, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23.01.2025 року, його позов було задоволено, а рішення відповідача про відмову у виїзді з України визнано протиправним і скасовано. Протиправні дії відповідача завдали йому матеріальних збитків, оскільки він вимушений був сплатити візовий збір, забронювати житло на 81 добу, придбати дорожні квитки, в тому числі за маршрутом Варшава - Торонто і у зворотньому напрямку, оформити страховку, а після протиправної відмови відповідача вимушений був орендувати номер у готелі у м.Львові та придбати квиток за маршрутом Львів - Дніпро. З метою зменшення розміру збитків, скасував бронювання житла і повернув авіаквитки, після чого йому частково було повернуто сплачені кошти. Різниця між витраченими і повернутими коштами становить 50612,59 гривень, яку в якості матеріальної шкоди просить стягнути з Державного бюджету України. Крім того, у зв`язку з протиправними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, оскільки відмова у виїзді за кордон нівелювала всі його плани щодо навчання та академічного розвитку, а також завдала тривалої емоційної напруги, призвела до зниження працездатності, порушення сну, роздратування, спричинила суттєве психологічне навантаження і негативно вплинула на впевненість в собі. В якості моральної компенсації просить стягнути з Державного бюджету України 50000,0 гривень. Відповідач Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області не погодилось та в особі повноважного представника подало відзив на позовну заяву. Зазначає, що є неналежним відповідачем, оскільки не приймало рішення про відмову позивачу у виїзді за кордон. Самі вимоги про відшкодування матеріальної і моральної шкоди вважає недоведеними. Просить у задоволенні позову відмовити. Відзив практично аналогічного змісту подав інший відповідач - [INFO] (військова частина [NUMBER] ), представник якого також наголошує на недоведеності позовних вимог і який також просить відмовити у задоволенні позову. У відповіді на такий відзив позивач навів аргументи, аналогічні мотивам позову, зазначаючи при цьому, що розмір моральної шкоди є помірним і справедливим. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог статті 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не було подано. Позовна заява поступила до суду 06.05.2025 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 09.05.2025 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.54-55), в тому числі про обов`язок подати усі наявній у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Таким чином суд виконав вимоги статті 221 ЦПК України. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. З огляду на характер спірних правовідносин, справа є малозначною, а оскільки вирішенню підлягали виключно питання права, суд з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ при відкритті провадження визнав недоцільним проведення судового засідання та визначив, що розгляд справи проводитиметься без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Одночасно, сторонам було роз`яснено право ініціювати розгляд справи з викликом сторін. Відповідач Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області скористався таким правом, подавши клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. З огляду на відсутність належного обґрунтування, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 20.05.2025 року, у задоволенні такого клопотання відмовлено. Оскільки справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд в силу вимог частини третьої статті 279 ЦПК України не проводив підготовчого засідання. 27 травня 2025 року позивач подав до суду заяву про зміну предмета позову, за змістом якої ним до числа відповідачів було включено [INFO] (військова частина [NUMBER] ). Оскільки заява подана в межах встановлених законом процесуальних строків, суд таку заяву прийняв до розгляду, а ухвалою від 05.06.2025 року новому відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог частин другої-четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на наступне. Відповідно до обставин, встановлених Дніпропетровським окружним адміністративним судом під час розгляду справи № 160/18663/24, під час перетину державного кордону у міжнародному пункті пропуску для залізничного сполучення «Мостиська», позивачем були пред`явлені наступні документи: копія Довідки ННІПДАБА № 10/12-1-19 від 24.06.2024 року; копія наказу ННІ ПДАБА від 07.06.2024 року № 20зв; копія договору академічної мобільності № 17 від 30.05.2024 року; е-квиток студента; військово-облікові документи з відміткою військового комісара [INFO] про взяття на військовий облік. 29 квітня 2024 року інспектором першої категорії 5 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « [INFO] » (тип А) майстер сержантом [PERSON] [INFO] (військова частина [NUMBER] ) прийнято рішення про відмову позивачу у перетині державного кордону України. Вказане рішення обґрунтоване тим, що позивач не зміг надати на паспортний контроль необхідні документи, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.09.2024 року (а.с.14-17), яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23.01.2025 року, визнано протиправним та скасовано рішення від 29.06.2024 року про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України [PERSON] , прийняте інспектором першої категорії 5 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « [INFO] » (тип А) майстер сержантом [PERSON] , уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону, [INFO] (військова частина [NUMBER] ). З огляду на участь позивача у програмі міжнародної академічної мобільності та прийняттям його на стажування до Університету Лейкгед (Канада) з 01.07.2024 року по 20.09.2024 року, ним було сплачено візовий збір у розмірі 5385,83 гривень, що стверджується відповідною квитанцією (а.с.19), заброньовано житло на 81 добу, за що сплачено 1189,04 доларів США, що також стверджується відповідною квитанцією (а.с.20), придбано авіаквитки за маршрутом Варшава - Торонто і у зворотньому напрямку вартістю 1270,70 доларів США (а.с.26-29), що також стверджується банківською випискою по рахунку (а.с.24), придбано квиток за маршрутом Дніпро - Перемишль вартістю 2561,69 гривень (а.с.31), про що долучено відповідну банківську виписку про ці витрати (а.с.30), оформлено страховку (а.с.33-37), а після протиправної відмови відповідача позивач вимушений був орендувати номер у готелі у м.Львові та згідно відповідного рахунку (а.с.32) сплатив 2635,50 гривень, а також придбати квиток за маршрутом Львів - Дніпро вартістю 1262,33 гривень (а.с.38, 39). До матеріалів справи також долучені банківські виписки, згідно з якими позивачу частково повернуто кошти в сумі 594,57 доларів США (а.с.40) та в сумі 1081,70 доларів США (а.с.41). Згідно наданого позивачем детального розрахунку (а.с.5-6), різниця між витраченим та повернутими коштами становить 50612,59 гривень. З метою стягнення цієї різниці в якості матеріальної шкоди, а також моральної шкоди у розмірі 50000,0 гривень, позивач звернувся до суду з даним позовом. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Також у статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, їх посадовими та службовими особами визначені у статтях 1173, 1174 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України). Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (пункти 5.9, 5.10, 5.30) статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Як зазначив Верховний Суд складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 288/1256/17(постанова від 08.02.2021 року) преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Оскільки згаданим вище рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.09.2024 року у справі № 160/18663/24, встановлено протиправність рішення відповідача щодо відмови позивачу у виїзді за кордон, суд в межах цієї справи вказаний факт визнає преюдиційним, який не підлягає доказуванню. В частині, що стосується наявності матеріальної шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і матеріальною шкодою, суд також вважає ці елементи цивільного правопорушення доведеними. Зокрема, позивач надав ряд доказів, які підтверджують його витрати у зв`язку з участю в програмі міжнародної академічної мобільності. Всі ці витрати є необхідними та неминучими, стосуються сплати візового збору, бронювання житла, придбання квитків, в тому числі за маршрутом Варшава - Торонто і у зворотньому напрямку, оформлення страховки, оплати оренди номеру у готелі у м.Львові та придбання квитка за маршрутом Львів - Дніпро. Тим не менше, саме у зв`язку з протиправною відмовою відповідача, позивач не зміг пройти стажування за кордоном. Тому, з урахуванням поданих доказів про повернення частини коштів та відсутності будь-яких заперечень з приводу наданого позивачем розрахунку матеріальної шкоди, суд погоджується з її розміром та в цій частині ухвалює рішення про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 50612,59 гривень матеріальної шкоди. Що ж стосується позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити таке. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу із застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Крім того, за змістом частини першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, серед іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, суд вважає, що компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення. У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань ,або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. На думку суду, дії відповідача, який протиправно відмовив позивачу у виїзді за кордон беззаперечно спричинили душевні страждання позивачу, які проявились в тому, що він не зміг реалізувати свої плани на навчання та академічний розвиток, втратив можливість пройти стажування за кордоном та отримати відповідні знання. Разом з тим, процес навчання не обмежується лише одним стажуванням за кордоном, а відмова відповідача має разовий характер. Тому, за відсутності доказів про протилежне та виходячи із засад розумності, справедливості і співмірності, суд присуджує позивачу 20000,0 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, що відповідає ступеню його моральних страждань. В силу вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно пункту 3 частини другої цієї статті у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час пред`явлення позову позивач згідно платіжної інструкції (а.с.43) сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 гривень, а загальна ціна позову становила 100612,59 гривень, при цьому, суд задовольнив позовні вимоги лише в частині стягнення грошових кошів в сумі 70612,59 гривень, що становить 70,18% від загального розміру позовних вимог. Відтак, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з Державного бюджету\~України на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 850,02 гривень, що становить 70,18% від сплаченого судового збору. Крім того, згідно частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Правила розподілу судових витрат закріплені у статті 141 ЦПК України. Так, за змістом частини третьої цієї статті при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За змістом частин другої, третьої статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частин четвертої-шостої цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У справі яка розглядається правнича допомога надавалась позивачу на підставі договору № 5011-И від 06.06.2024 року, за умовами якого сторони погодили, що вартість послуги становить 1500,0 гривень за одну годину роботи. Згідно платіжної інструкції від 05.05.2025 (а.с.42), позивач сплатив на рахунок адвокатського об`єднання 3000,0 гривень. У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Також, Верховний Суд під час розгляду справи № 761/34282/18 (постанова від 16.06.2021 року) вказав, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). У своїх запереченнях проти суми витрат на професійну правничу допомогу представники відповідачів наголошують на неспімірності зазначеної суми із обсягом наданих послуг та складністю справи. Враховуючи характер спірних правовідносин, ціну позову і незначну складність справи, суд погоджується з доводами відповідачів про неспімірність розміру витрат на професійну правничу допомогу із обсягом наданих послуг та складністю справи. Як наслідок, застосовуючи згадану вище практику Верховного Суду та враховуючи часткове задоволення позову і заперечення відповідачів, суд вважає, що у межах цієї справи критерій реальності адвокатських послуг та критерій розумності їхнього розміру не дотримані в повній мірі і тому, такі витрати необхідно зменшити до суми 2000,0 гривень, що відповідатиме принципам розумності, співмірнсоті та обґрунтованості. Загалом, з Державного бюджету\~України на користь позивача необхідно стягнути 2850,02 гривень судових витрат.

Outcome: partial