Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій зазначила, що [INFO] померла [PERSON] , мати позивача та відповідача. У встановлений строк позивач подала заяву про прийняття спадщини після смерті матері. При оформленні спадщини було встановлено, що за життя мати склала заповіт, яким заповідала все своє майно відповідачу. Але він не звертався до нотаріуса з приводу прийняття спадщини, а також до суду з заявою про поновлення строку для прийняття спадщини. Нотаріусом позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва. Вважає, що позивач як спадкоємець першої черги має право на оформлення спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] . З урахуванням цього просить визнати за нею право власності на спадкове майно, яке складається з земельного паю площею 2,9055 га кадастровий номер 5320480700:00:005:0027, а також 1/2 частину земельного паю площею 5,7149 га кадастровий номер 5320480700:00:005:0025. Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити. Відповідач повідомлявся про час та місце розгляду справи шляхом направлення на його адресу реєстрації судових викликів, але вони були повернуті до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», а також через оголошення на офіційному сайті суду, причини неявки суду не повідомив, правом надання відзиву на позов не скористався. Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставляння у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18, від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, та постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18. Приватний нотаріус Заєць Н.М. надала пояснення, в яких вказує аналогічні обставини, що викладені у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Справу просить розглянути без її участі. Проти позовних вимог не заперечує. Інші заяви та клопотання не надходили. Ухвалою суду від 22.04.2025 відкрито провадження у справі , постановлено розгляд проводити за правилами загального позовного провадження та підготовче судове засідання призначене на 13.05.2025. Ухвалою суду від 11.06.2025 закрито підготовче провадження у справі та її призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 18.06.2025 відкладений розгляд цивільної справи на 07.07.2025 та визнано явку відповідача обов`язковою, а також витребувано у приватного нотаріуса інформацію. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення". У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Статтею 6 Конвенції також гарантується право на розгляд справи судом у "розумні строки". Слід відмітити, що у своїй практиці Суд підходив до цієї проблеми дуже індивідуально. Разом із тим, були встановлені певні критерії, в світлі яких слід оцінювати тривалість провадження це: складність справи; поведінка заявника; дії відповідних органів. Ці питання аналізувались судом у справі "Странніков проти України", де Суд дійшов висновку, що тривалість оскаржуваного процесу була надмірною та не відповідала вимозі„ розумності строку". З урахуванням зазначеного особа, яка не була присутньою під час розгляду справи, має право на адекватну, скорочену процедуру скасування рішення, а тому суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши надані матеріали та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, прийшов до наступного. Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого 26.07.2022, [PERSON] померла [INFO] . Згідно копії свідоцтва про народження, копії свідоцтв про шлюб та розірвання шлюбу, [PERSON] є донькою [PERSON] . З заповіту від 11 січня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області Ямпольською С.М. (реєстр. № 26) видно, що [PERSON] зробила таке заповідальне розпорядження, що у випадку її смерті все майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати на час смерті, заповідає сину [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу від 18.02.2025 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме: відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON] . З тексту вказаної постанови нотаріуса вбачається, що із документів спадкової справи окрім [PERSON] , є інший спадкоємець, який має право на спадкування, син померлої [PERSON] , якому відомо про смерть матері, але яким не було подано заяву у встановлений строк. [PERSON] , будучи на консультації у нотаріуса, повідомив, що на момент смерті матері він знаходився за кордоном та має намір повернутися до країни перебування. Також, [PERSON] не змогла надати оригінал державного акту, на підставі якого земельна ділянка площею 2,9055 га кадастровий номер 5320480700:00:005:0027 належить спадкодавцю [PERSON] . З довідки виконавчого комітету Гадяцької міської ради від 10.03.2025 № 10-14/171 видно, що [PERSON] , [INFO] , на день смерті станом на 26.02.2022 була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Була зареєстрована одна. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.02.2025 № НВ-0000305482025, земельна ділянка кадастровий номер 5320480700:00:005:0027 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Березоволуцької сільської ради Гадяцького району Полтавської області площею 2,9055 га належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Березоволуцькою сільською радою Гадяцького району Полтавської області 22.08.2002 РЗ № 672222. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.05.2018, посвідченого приватним нотаріусом (спадкова справа № 157/2017, реєстр. № 799) земельна ділянка загальною площею 5,7149 га на території Березоволуцької сільської ради Гадяцького району Полтавської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5320480700:00:005:0025, що належала [PERSON] , яки помер [INFO] , успадкована [PERSON] (дружина) та [PERSON] (донька) у рівних частках 1/2 (одна друга). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є визнання права. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України (надалі по тексту - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У статті\~1233 ЦК України\~визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Як вказано у частинах\~першій\~та\~другій\~статті\~1234 ЦК України\~право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина\~перша\~статті\~12\~та стаття\~1234 ЦК України). Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.\~Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. ЦК України\~проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття\~1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій\~ЦК України\~немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Спадкування за заповітом є пріоритетним по відношенню до спадкування за законом. Пріоритетність полягає у тому, що за умови якщо спадкодавець склав заповіт на все своє майно, то спадкування за законом не відбувається, а спадщину можуть набути виключно особи визначені заповітом. Але, право на обов`язкову частку відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той же час, суд звертає увагу позивача на наступне. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документа, висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Таким чином, у справі було встановлено, що позивач просить визнати за собою право власності в порядку спадкування за законом на два земельні паї (один повністю, інший в частині одна друга), що залишилися після смерті [PERSON] , при цьому, ігноруючи факт, що відносно відповідача складений заповіт, а посилання на пропуск встановленого строку для звернення з заявою до нотаріуса суд вважає хибним, оскільки відповідач не позбавлений процесуальної можливості визначити додатковий строк для прийняття спадщини (більш того відповідач звернувся до нотаріуса з відповідною заявою), а доказів, що позивач входить до переліку осіб, визначених ст. 1241 ЦК України, не надано. Крім того судом було прийнято всі можливи заході, щодо зворотнього зв`язку з відповідачем для встановлення причин незавершення процедури прийняття спадщини та можливого зловживання правами або неможливості завершення процедури, з метою позитивного вирішення спору. Проте, в рамках провадження, ціх обставин встановити не вдалося і це неможна залишати поза увагою, враховуючи загальну ситуацію в країні та можливість розпорядження майном після постановлення рішення (навіть заочного). Тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed