Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу посилаючись на те, що сторони по справі зареєстрували шлюб 22.05.2020 у Калуському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 138. Від спільного проживання у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось, через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини. Сторони мають різні погляди на життя, втратили почуття любові та поваги один до одного, шлюб носить формальний характер. Тривалий проміжок часу сімейних відносин не підтримують. Як наслідок, просить шлюб розірвати, після реєстрації розірвання шлюбу прізвище не змінювати та залишити малолітню доньку проживати із нею. Судові витрати по справі покласти на відповідача. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29.05.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, що підтверджують заперечення проти позову. Позивачка в судове засідання не з`явилась, у поданій заяві від 26.05.2025, просить розгляд справи проводити без її участі, не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с.7). Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час і дату розгляду справи. У встановлений судом строк, відзиву на позов не подав. Суд ухвалює рішення у заочному порядку, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , сторони зареєстрували шлюб 22.05.2020 у Калуському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 138 (а.с.2). Від спільного проживання у них народився донька [PERSON] , [INFO] (а.с.19). Причиною розлучення є те, що сторони не змогли створити міцної сім`ї через різні погляди на сімейні відносини та сімейні цінності, які призвели до того, що вони близько тривалий час сімейних відносин не підтримують, шлюб носить тільки формальний характер. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 Сімейного кодексу України). Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 Сімейного кодексу України). Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України). Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Сторони не змогли зберегти сім`ю, не підтримують жодних стосунків, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а тому суд вважає встановленим, що перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем суперечить інтересам позивачки. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки зберегти їх сім`ю на майбутнє неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. За приписами ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка в своїй заяві просить після розірвання шлюбу їй прізвище не змінювати. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Щодо позовної вимоги про залишення позивачці на виховання доньки [PERSON] , суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Водночас, у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Вирішуючи вимоги позивача про залишення малолітньої доньки [PERSON] проживати з нею, суд враховує, що між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини, відповідач з вимогами про визначення місця проживання дитини разом з ним до суду не звертався. Зазначаючи у резолютивній частині рішення суду про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням положень даної статті із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 (а.с.6). На підставі викладеного, ст.ст. 24, 55, 56, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved