Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

Представник [PERSON] адвокат Головка Л.В. звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, наказу про внесення змін до штатного розпису, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову покликається на те, що 09.12.2021 року, відповідно до наказу № 481/к/тр, [PERSON] прийнято на посаду лікаря-стоматолога поліклінічного відділення № 1 Комунального некомерційного підприємства «Львівська 1-а міська клінічна лікарня імені Князя Лева». В подальшому, відповідно до ухвали Львівської міської ради від 25.05.2023 року № 3160 «Про реорганізацію комунального некомерційного підприємства», Комунального некомерційного підприємства «Львівська 1-а міська клінічна лікарня імені Князя Лева», разом з іншими закладами охорони здоров`я перетворено у Комунальне некомерційне підприємство «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» шляхом злиття та реорганізації. Відповідно до наказу № 341/02/459/к/тр від 30.09.2024 року «Про звільнення з основного місця роботи [PERSON] », [PERSON] лікаря стоматолога поліклінічного відділення № 1 Відокремленого підрозділу «Лікарня Князя Лева» звільнено з роботи з 01.10.2024 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Підставою для такого звільнення послужив наказ «Про внесення змін до штатного розпису у зв`язку зі скороченням посад (професій)» від 30.09.2024 року № 856. В цьому наказі зазначено про те, що відповідно до розшифровки електронних медичних записів щодо обсягу наданих послуг за січень серпень 2024 року, виявлено зауваження щодо роботи лікарів стоматологів ВП «Лікарня Князя Лева» [PERSON] та, у якого витрати на заробітну плату перевищують суму доходу на 54904,2 грн. З метою оптимізації надання медичних послуг та підвищення продуктивності праці, відповідно до ч.1 ст.42 КЗпПУ, виведено посаду лікаря-стоматолога з 01.10.2024 року. Вважає такі накази щодо звільнення [PERSON] незаконними та такими, що винесені в супереч КЗпП України. Вказує, що аналіз Наказу «Про внесення змін до штатного розпису у зв`язку зі скороченням посад (професій)» від 30.09.2024 року № 856, дає підстави для висновку, що у Відповідача не було змін в організації виробництва і праці. Про це також свідчить, на думку сторони позивача, і те, що відповідно до зазначеного наказу з роботи звільнено лише одного працівника [PERSON] , а стосовно 3-х інших працівників прийнято рішення про їх переведення на роботу з меншим обсягом. Окрім цього, зазначає, що КНП «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги», відповідно до п. 1.1. статуту є лікарняним закладом охорони здоров`я комунальним унітарним некомерційним підприємством, яке надає послуги екстреної, первинної, спеціалізованої, паліативної медичної допомоги будь-яким способом у порядку та на умовах, встановленим Законодавством України та цим статутом. Тобто, перевищення видатків на заробітну плату [PERSON] доходам, отриманим від діяльності Відповідача, як зазначено у вищевказаному наказі, прямо суперечать Статуту. Також, відповідно до посадової інструкції лікаря-стоматолога [PERSON] від 01.12.2022 року будь-яких обов`язків щодо забезпечення доходів не нижче витрат на заробітну плату, або ж будь-якого рівня доходів, не передбачено (пункти 2.1. 2.44. посадової інструкції). Відтак, на думку представника позивача, фактичного скорочення штату та чисельності працівників КНП «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» не відбулося. Також не було дотримано процедури звільнення [PERSON] з роботи. Окрім цього, вказує, що відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Також, зазначає, що в даному випадку керівництвом КНП «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» в один день проведено штучну оптимізацію роботи і безпідставно порушено трудові права [PERSON] звільнено його з роботи. При цьому для надання законності своїм діям використано збройну агресію російської федерації. Вказані дії, як зазначається у позовній заяві, призвели до приниження честі, гідності, престижу та ділової репутації як спеціаліста лікаря-стоматолога, моральних переживаннях у зв`язку з втратою роботи. Вважає, що розмір моральної шкоди, який завданий позивачеві, протиправними діями Відповідача, становить 40 000 грн., що відповідає критеріям розумності та справедливості. Враховуючи вищевикладене, просить визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» № 341/02/459/к/тр від 30.09.2024 року «Про звільнення з основного місця роботи [PERSON] »; визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» «Про внесення змін до штатного розпису у зв`язку зі скороченням посад (професій)» від 30.09.2024 року № 856 в частині, щодо [PERSON] ; поновити [PERSON] на посаді лікаря-стоматолога поліклінічного відділення № 1 Відокремленого підрозділу «Лікарня Князя Лева» Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги»; стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» на користь [PERSON] , моральну шкоду в розмірі 40 000 грн.; стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 20500 гривень. Ухвалою суду від 30.10.2024 позов залишено без руху, та надано позивачу строк на усунення недоліків\~десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Ухвалою суду від 12.11.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. З метою виконання вимог ч.1\~ст. 189 ЦПК України\~розпочато підготовче провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання. 28.11.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечував проти позовних вимог посилаючись на наступні обставини. Вказує, що [PERSON] на даний час перебуває у трудових відносинах з КНП «Львівське ТМО 2» поліклінічного відділення №1 ВП «Лікарня Князя Лева» на посаді лікаря-стоматолога військово-лікарської комісії ВП «Лікарня Князя Лева» КНП «Львівське ТМО 2» з окладом 0,5 ставки згідно штатного розпису на підставі наказу №208/02/558/к/тр від 21.12.2023 року. Зазначає, що відповідно до наказу №856 від 30.09.2023 року адміністрація КНП «Львівське ТМО 2» після проведення ретельного аналізу продуктивності праці медичних працівників ВР «Лікарня Князя Лева» виявила зауваження щодо роботи лікарів стоматологів [PERSON] та [PERSON] , у яких витрати на заробітну плату перевищують суму доходу відповідно на 54904,20 грн. та 31223,87 грн. Твердження позивача про те, що КНП «Львівське ТМО» здійснює господарську діяльність, спрямовану на досягнення соціальних та інших результатів у сфері охорони здоров`я без мети одержання прибутку, а відтак перевищення видатків на заробітну плату [PERSON] доходам отриманим від діяльності відповідача суперечать Статуту не відповідають дійсності, оскільки КНП «Львівське ТМО 2» є комунальним некомерційним підприємством і не отримує субвенції від держави, а проводить свою господарську діяльність на підставі укладених договорів з Національною службою охорони здоров`я; кожен візит пацієнта до лікаря фіксується в електронній системі охорони здоров`я, за кожен візит пацієнта до лікаря, КНП «Львівське ТМО 2» отримує кошти від НСЗУ, які витрачаються на заробітну плату працівникам, закупівлю медикаментів і медичного обладнання і т.д. Покликається також на те, що у період дії воєнного стану згода профспілкового органу необхідна виключно у разі звільнення працівників, обраних до профспілкового органу; в період вересня жовтня у КНП «Львівське ТМО 2» масове вивільнення медичних працівників не проводилось, а відтак не обов`язковим було інформування місцевого центру зайнятості про заплановане масове вивільнення працівників. Оскільки [PERSON] продовжує працювати на посаді лікаря стоматолога військово-лікарської комісії ВП «Лікарня Князя Лева» КНП «Львівське ТМО 2» на 0,5 ставки, в даному випадку мало місце, на думку представника відповідача, не звільнення з роботи, а по суті, зміна його істотних умов праці. У зв`язку з тим, що відповідач не визнає будь-які твердження позивача про неправомірність його звільнення та необхідність поновлення його на роботі, відповідач повністю заперечує і проти вимог про виплату компенсації за вимушений прогул та моральної шкоди. Ухвалою суду від 08.04.2025 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, викладені у позові та, посилаючись на ті ж підстави, просив задовольнити їх. Представник відповідача в судовому засіданні у позові просив відмовити з підстав, викладених у відзиві, у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. Відповідно до\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що Наказом головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Львівська 1-а міська клінічна лікарня імені Князя Лева» №481/к/тр від 09.12.2021 [PERSON] прийнято на посаду лікаря стоматолога поліклінічного відділення №1 Комунального некомерційного підприємства «Львівська 1-а міська клінічна лікарня імені Князя Лева. Відповідно до ухвали Львівської міської ради № 3160 від 25.05.2023 року «Про реорганізацію комунального некомерційного підприємства», Комунального некомерційного підприємства «Львівська 1-а міська клінічна лікарня імені Князя Лева», разом з іншими закладами охорони здоров`я перетворено у Комунальне некомерційне підприємство «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» шляхом злиття та реорганізації. Наказом управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради №72 від 24.05.2024 затверджений статут Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги». Відповідно до п.1.1 Статуту Комунальне некомерційне підприємство «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» є лікарняним закладом охорони здоров`я комунальним унітарним некомерційним підприємством, яке надає послуги екстреної, первинної, спеціалізованої, паліативної медичної допомоги будь-яким способом у порядку та на умовах, встановленим Законодавством України та цим Статутом. Пунктом 1.7 Статуту передбачено, що підприємство здійснює господарську некомерційну діяльність, спрямовану на досягнення соціальних та інших результатів у сфері охорони здоров`я без мети одержання прибутку, а також бере участь у виконанні державних та місцевих програм у сфері охорони здоров`я та соціального захисту населення у встановленому порядку. Відповідно до наказу №341/02/459/к/тр від 30.09.2024 року «Про звільнення з основного місця роботи Андрія Філька», [PERSON] лікаря стоматолога поліклінічного відділення № 1 Відокремленого підрозділу «Лікарня Князя Лева» звільнено з роботи з 01.10.2024 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України. Підставою такого звільнення послужив наказ «Про внесення змін до штатного розпису у зв`язку зі скороченням посад (професій)» від 30.09.2024 року № 856. Зі змісту вищевказаного наказу вбачається, що відповідно до розшифровки електронних медичних записів щодо обсягу наданих послуг за січень серпень 2024 року, виявила зауваження щодо роботи лікаря стоматолога ВП «Лікарня Князя Лева» [PERSON] та, у якого витрати на заробітну плату перевищують суму доходу на 54904,2 грн. З метою оптимізації надання медичних послуг та підвищення продуктивності праці, відповідно до ч.1 ст.42 КЗпПУ, виведено посаду лікаря-стоматолога з 01.10.2024 року. Відповідно до статті 43\~Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Частиною першою статті 21\~КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 235\~КЗпП України працівник, звільнений без законної підстави, повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частина шоста статті 43\~Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України). За частиною другою статті 40\~КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (частина перша статті 42 КЗпП України). Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи (частини перша\~третя\~статті 49-2 КЗпП України). Однією з найважливіших гарантій для працівників при зміні в організації праці, в тому числі ліквідації, реорганізації підприємства, є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2\~КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду й існувала на день звільнення (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 10 січня 2024 року у справі № 333/4779/20). Отже, роботодавець має запропонувати працівнику, якого він вивільняє, всі вакансії, які були (з`явилися) на підприємстві, аж до моменту звільнення (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2023 року у справі № 199/4766/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 210/6543/21, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 24 червня 2020 року у справі № 742/1209/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2020 року у справі № 466/7604/17). У пункті 19\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~06.11.92\~N\~9\~"Про\~практику розгляду\~судами трудових\~спорів" роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за\~пунктом 1 частини першої статті КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Таким чином, нормативне тлумачення частини першої статті\~40, частин першої, третьої статті\~49-2 КЗпП України, дає підстави для висновку, що власник або уповноважений ним орган окрім зобов`язання одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, власник також зобов`язаний попередити такого працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої\~статті 49-2 КЗпП України\~роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення. Аналогічна правова позиція висловлена в низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.07.2018 у справі N 816/1232/17, від 20.02.2019 у справі N 819/691/17, від 11.03.2020 у справі N 813/1220/16, від 23.12.2020 у справі N 500/1344/19, від 24.12.2020 у справі N 300/887/19, від 28.01.2021 у справі N 520/7731/19. Суд зауважує, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті\~235, статті\~240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі N 819/691/17. Як вбачається з матеріалів справи, доказів існування попередження про наступне звільнення, та вирішення питань про наступне працевлаштування, зокрема, переведення, звільнюваного працівника, такі не містять та представником відповідача в ході розгляду справи такі не надано. Більш цього, суд звертає увагу на те, що Наказ №856 «про внесення змін до штатного розпису у зв`язку зі скороченням посад (професій) та Наказ №341/01/459/к/тр «Про звільнення з основного місця роботи [PERSON] » видані генеральним директором КНП «Львівське ТМО «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» [PERSON] в один і той ж день 30.09.2024. Відтак, судом встановлено, що вимоги закону та процедури звільнення не були дотримані роботодавцем. Зрештою, порушення процедури звільнення позивача з роботи не були спростовані відповідачем, що є його процесуальним обов`язком відповідно до вимог ЦПК України. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем не виконано вимогу\~ст. 49-2 КЗпП України, а саме не попереджено позивача [PERSON] не пізніше ніж за два місяці про наступне вивільнення такого\~та не запропоновано позивачу вільних посад, тобто не дотримано однієї із основних гарантій від незаконного звільнення працівника, передбаченого\~Кодексом законів про працю України. Аналіз вищенаведеного переконує суд в тому, що позивачем доведено порушення відповідачем вимог\~ст.42 КЗпП України, а саме: не дотримання вимог\~ст. 49-2 КЗпП України. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] про визнання протиправними та скасування наказів, а також поновлення його на роботі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд не бере до уваги покликання сторони відповідача на те, що особливості розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця у період дії воєнного стану, як на підтвердження законності звільнення позивача [PERSON] з займаної посади, виходячи з наступного. Згідно ч.1\~ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті\~40\~і пунктами 2 і 3 статті\~41\~цього\~Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства. Відповідно до\~ст.5 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»\~із змінами і доповненнями, внесеними\~Законом України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ, передбачено, що у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки. У період дії воєнного стану норми\~статті 43 Кодексу законів про працю України\~не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів. 24.02.2022 р. відповідно до\~Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 р.№ 64/2022, затвердженого Законом № 2102IX, на території України було введено воєнний стан, який у подальшому неодноразово продовжений і діє на даний час. Разом з тим, сторона позивача, аргументуючи позовні вимоги про визнання протиправними та скасування наказів відповідача, не покликається на порушення вимог статті 43 Кодексу законів про працю України, а вважають такі накази незаконними з інших підстав, які і було підтверджено під час судового розгляду даної цивільної справи. За правилами частини другої\~статті 235 КЗпП України\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до частини першої\~статті 27 Закону України «Про оплату праці»\~порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений\~постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 08.02.1995\~№ 100 (далі - Порядок № 100). Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З огляду на викладені норми, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Аналогічну позицію було висловлено у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року по справі № 635/2084/16-ц. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в\~постанові № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З урахуванням викладеного вище, податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути зменшена на суму податків і зборів. Відповідно до положень вказаних актів законодавства з відповідача в користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 67318,04 грн., з розрахунку: 208 (кількість днів вимушеного прогулу) х 323,63 грн. (середньоденний розмір заробітної плати позивачки). При цьому, середньоденний заробіток обчислений шляхом ділення розміру заробітної плати позивача за два місяці, що передували звільненню 14239,97 грн. на кількість робочих днів за цей період - 44. Вирішуючи питання щодо відшкодування позивачеві спричиненої моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до\~ст. 237-1 КЗПП України\~відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд погоджується, що позивачеві в результаті його незаконного звільнення була спричинена моральна шкода, яка виразилась у моральних стражданнях щодо обмежень, пов`язаних з цим, були порушені його нормальні життєві зв`язки, виникла необхідність ініціювати судові процеси, пов`язані з порушенням його трудових прав. Згідно роз`яснення\~постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяній фізичній або юридичній особі незаконним діями, або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати. зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість виражених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, зваженості та справедливості. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказуванню не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди, є сам по собі факт порушення права (справи "Войтенко проти України", "Науменко проти України"). Так, у пункті 5\~постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. На підставі вищевикладеного та враховуючи ступінь, глибину та тривалість моральних страждань, понесених позивачем, суд, з урахуванням встановлених обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 5000,00 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди. Щодо витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20500,00 грн, суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються зі судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У пункті 1 частини третьої статті 133ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У частині 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Судом встановлено, що 01.10.2024 між [PERSON] та адвокатом Головкою Любомиром Васильовичем укладено угоду про надання правової допомоги. Згідно умов вищевказаної Угоди за виконання угоди клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі, що визначається в додатковій угоді на підставі обсягу наданих послуг, що підписується сторонами. Відповідно до Додатку до Угоди про надання правової допомоги адвоката від 01.10.2024 клієнт ставить завдання адвокату: - оскаржити в судовому порядку наказ від 30.09.2024 №341/02/459/к/тр про звільнення з основного місця роботи; - вжити заходів до відшкодування прогулу та моральної шкоди, пов`язаних із незаконним звільненням з роботи. Сторони угоди погодили і клієнт сплатив адвокату при підписанні даної угоди аванс в сумі 20500,00 грн., котрий не підлягає поверненню. В суму авансу включається попередня консультація, збір та вивчення матеріалів, підготовка, подання та супроводження позовної заяви. З Квитанції №253700704 від 22.10.2024 вбачається, що [PERSON] сплачено адвокату Головці Л.В. 20500,00 грн. за надання професійної правничої допомоги. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. У положеннях статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. У статті 137 ЦПК України, визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина другастатті 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України). Так, розмір гонорару адвоката визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини, що підтверджується висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах: № 755/9215/15-ц від 19.02.2020, № 910/12876/19 від 07.07.2021. У постановах Верховного Суду від 09.04.2019 у справі № 826/2689/15, від 21.01.2021 у справі № 580/3073/20, від 28.04.2021 у справі № 640/3098/20 зазначено, що «чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу (правову) допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості». Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 10 від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 12.06.2018 року по справі №462/9002/14-ц (провадження №61-9880св18), прийшов до таких висновків: «свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів - права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес). У постанові Верховного Суду від 20.10.2021 № 757/29103/20-ц зазначено, що витрати за адвокатські послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/ третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Також, діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Згідно з позицією Верховного Суду, яка висвітлена у постанові КЦС ВС від 09.06.2020 по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Окрім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). При цьому, слід відзначити, що чинний ЦПК встановлює такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При вирішенні питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд також враховує те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України(Додаткова Постанова КГС ВС від 16.06.2022 у справі № 873/244/21). Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги рівень складності справи, юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору (справи), а також беручи до уваги те, що представник відповідача у поданому відзиві не заявив клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката та не спростував співмірність понесених витрат, суд приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20500,00 гривень є співмірним зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Зокрема, визначаючи розмір витрат, які підлягають стягненню, суд виходить з критеріїв наведених вище, а саме: складності справи (позов розглянутий у порядку загального позовного провадження), часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт (зміст та обсяг поданих суду документів, обсяг робіт наведених у відповідному акті), ціни позову, а також значення справи для кожної сторони. Суд також враховує кількість, обсяг та зміст документів, поданих суду сторонами, тривалість провадження у справі з врахуванням процесуальної поведінки сторін, часу, затраченого на участь у судових засіданнях, складність та категорія справи. З урахуванням вищенаведених доводів та мотивів, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20500,00 гривень, що суд вважає адекватним розміром, з урахуванням рівня складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсягу та обґрунтованості підготовлених та поданих до суду стороною документів, їх значення для спору (справи). Суд також звертає увагу, що при вирішенні питання щодо розміру стягнення витрат на правничу допомогу враховує позицію Верховного Суду, викладену у Постанові від 13.03.2025 у справі № 275/150/22, про те, що суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.5\~ст.235\~КЗпП України та\~п.4\~ч.1\~ст.430\~ЦПК України\~суд допускає\~негайне виконання\~рішень у\~справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial