Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 06\~червня 2025\~року до\~Березівського районного\~суду Одеської\~області надійшла\~позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2025 року визначено суддю Березівського районного суду Одеської області Рябчун А. В. Позовна заява мотивована тим, що він та [PERSON] перебували у шлюбі з 16.03.2003 року до 16.01.2024 року (шлюб розірвано на підставі рішення Березівського районного суду Одеської області у справі № 494/2129/23). У період перебування у шлюбі ними було спільно нажито майно, а саме: -нежитлову будівлю-кафе, що розташована під [ADDRESS] , загальною площею 70,1 кв.м. Дане майно придбано на ім?я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15 червня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Березівської державної нотаріальної контори Одеської області Мухаір В.Т. Ціна договору купівлі-продажу складає 28 000,00 гр (двадцять вісім тисяч гривень 00 копійок). -нежитлову будівлю-склад загальною площею 1 042,7 м.кв., який знаходиться в [ADDRESS] ; -будинок в [ADDRESS] . Загальна площа будинку 109,2 м.кв. Отримала даний будинок остання у власність 04.01.2005 року. Позивач зазначає, що разом з відповідачкою зробили перебудову, робили капітальні ремонти, підтримували належний стан вказаного будинку. Також вони разом витрачали кошти і на удосконалення прибудинкової території парканами, воротами, подвір?я плиткою. Інвентаризаційна вартість будинку відповідно до технічного паспорту складає 43 416,00 грн. Вказує, що на даний час проживаєю в будинку у [ADDRESS] , де проживав його син та доглядав мою матір. Будинок потребує догляду та ремонту, який я роблю за власні кошти. При цьому він неодноразово пропонував відповідачці повернути йому половину коштів за спільне майно, проте вона не реагувала. Посилається на положення статей 57, 60, 61, 70, 71 СК України та вважає, що його позов підлягає задоволенню. Ураховуючи наведене, [PERSON] просить суд: 1.визнати спільною сумісною власністю подружжя: - нежитлову будівлю- кафе, що розташоване під [ADDRESS] , загальною площею 70,1 кв.м; - нежитлову будівлю, склад загальною площею 1 042,7 м.кв., яка знаходиться в [ADDRESS] ; - житловий будинок в [ADDRESS] ; 2. \~ \~ \~ \~у порядку поділу майна подружжя: - визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частині на нежитлову будівлю-кафе, що розташоване під [ADDRESS] , загальною площею 70,1 кв.м; - визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частині на нежитлову будівлю-склад загальною площею 1 042,7 м.кв., яка знаходиться в [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частині на житловий будинок в [ADDRESS] . Процесуальні дії суду Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 10 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загальногоо позовного провадження. В судове засідання, призначене на 01 липня 2025 року позивач не з`явився, натомість 01 липня 2025 року представник позивача адвокат Войтович Ю. В. подала заяву про проведення судового засідання за її відсутності, проти закриття підготовчого засідання не заперечує. В судове засідання, призначене на 01 липня 2025 року відповідачка не з`явилася, натомість 01 липня 2025 року представник відповідачки адвокат Сємак Т. В. подала заяву про проведення судового засідання за її відсутності, проти закриття підготовчого засідання не заперечує. Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 01 липня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду на 08 липня 2025 року. В судовому засіданні 08 липня 2025 року представник позивача адвокат Войтович Ю. В. просила оголосити перерву в судовому засіданні та надати час на підготовку до судових дебатів. В судове засідання 17 липня 2025 року сторони у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належно. При цьому представник позивача адвокат Войтович Ю. В. подала заяву про проведення судового засідання за її відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог. Представник відповідачки адвокат Сємак Т. В. 08 липня 2025 року подала заяву про проведення судового засідання за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. За таких обставин, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності сторін у справі та ухвалити рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24 жовитня 2024 року у справі № 752/8103/13-ц (провадження № 61-6892св23), якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (див. постанову Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 520/5386/15-ц). З огляду на наявність достатніх матеріалів у справі, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому відповідно до частини 2\~статті 247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом Згідно зі свідоцтвом про право власності на склад від 24.06.2003 року склад в цілому, що розташований в [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Червоноармійської сільської ради Березівського району Одесьскої області від 23.04.2003 року № 55-ХХІ.У. У витязі про реєстрацію права власності на майно від 04.09.2007 року зазначено, що склад (колишня [ADDRESS] ) за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 24.06.2003 року. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.01.2005 року № 6127056 будинок за адресою: [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 01.02.2004 року. З огляду на договір купівлі-продажу від 15.06.2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , остання придбала нежитлову будівлю-кафе, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Березівського районного суду Одеської області від16 січня 2024 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 16 березня 2003 року виконавчим комітетом Червоноармійської сільської ради Березівського району Одеської області, актовий запис № 01, - розірвано. Відповідно до звіту про оцінку майна ринкова вартість складу, що розташований в [ADDRESS] становить 683 453,00 грн. Відповідно до звіту про оцінку майна ринкова вартість житлового будинку за адресою: [ADDRESS] становить 127\~910,00 грн. Відповідно до звіту про оцінку майна ринкова вартість нежитлової будівлі-кафе, що розташована за адресою: [ADDRESS] становить 1 198 989,00 грн. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення У частині 1 статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)). Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини 1 статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують». Тлумачення пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши,\~що об`єкт\~поділу належить\~сторонам на\~праві спільної\~сумісної власності\~та вирішивши\~надалі питання\~про такий\~поділ,\~власність сторін\~спору на\~цей об`єкт\~стає спільною\~частковою (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2024 року в справі № 755/4429/22 (провадження № 61-17782св23)). Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до частини 2 статті 76ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Положеннями статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачем в свою чергу жодних належних доказів на спростування позовних вимог не надано. Встановлено, що нежитлова будівля- кафе, що розташована під [ADDRESS] , нежитлова будівля-склад, яка знаходиться в [ADDRESS] , житловий будинок в [ADDRESS] набуті подружжям в період перебування у шлюбі та титульним власником яких є [PERSON] . Тобто вказане спірне майно набуто подружжям в період перебування у зареєстрованому шлюбі, отже, на нього поширюється презумпція спільності права власності подружжя. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 343/1294/18, в якій акцентував увагу на тому, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. В судовому засіданні 08 липня 2025 року представник відповідача адвокат Сємак Т. В. проти задоволення позовних вимог не заперечила та зазначила, що дійсно спірне майно набуте сторонами спільно та є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому вказала, що її довірителька не заперечує проти поділу вказаного майна. Отже, відповідачка не заперечує презумпцію спільності права власності подружжя на набуте ними у період перебування у шлюбі нерухоме майно, яке є предметом даного спору. Відповідачка не оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на вказані об`єкти. Ураховуючи зазначене, позовні вимоги [PERSON] про визнання нежитлової будівлі- кафе, що розташована під [ADDRESS] , нежитлової будівлі-складу, яка знаходиться в [ADDRESS] , житлового будинку в [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя задоволенню не підлягають, оскільки вказаний правовий режим даного майна презюмується СК України. При цьому відповідачка не заперечувала проти того, що вказане нерухоме майно належить до спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що об`єкти поділу (спірне нерухоме майно) належать сторонам на праві спільної сумісної власності, отже, при вирішенні питання про поділ даного майна, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою. Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка, які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності. Ураховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягає задоволенню, а саме: -визнати за\~ [PERSON] \~право на\~частку в\~розмірі 1/2\~у праві\~спільної часткової\~власності на\~нежитлову будівлю-\~кафе,\~що розташована\~під [ADDRESS] ,\~загальною площею\~70,1\~кв.м; -визнати за [PERSON] право на частку в розмірі 1/2 у праві спільної часткової власності на нежитлову будівлю- кафе, що розташована під [ADDRESS] , загальною площею 70,1 кв.м; -визнати за [PERSON] право на частку в розмірі 1/2 у праві спільної часткової власності на нежитлову будівлю-склад загальною площею 1 042,7 м. кв., який знаходиться в [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] право на частку в розмірі 1/2 у праві спільної часткової власності на нежитлову будівлю-склад загальною площею 1 042,7 м. кв., який знаходиться в [ADDRESS] ; -визнати за\~ [PERSON] \~право на\~частку в\~розмірі 1/2\~у праві\~спільної часткової\~власності на\~житловий будинок\~в [ADDRESS] ,\~загальною площею\~109,2\~м.кв.; -визнати за [PERSON] право на частку в розмірі 1/2 у праві спільної часткової власності на житловий будинок в [ADDRESS] , загальною площею 109,2 м.кв.; Щодо розподілу судових витрат Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому в судовому засіданні 08 липня 2025 року сторони домовилися про спільне понесення витрат на сплату судового збору. З огляду на зазначене, з відповідачки на користь позивача слід стягнути половину сплаченого судового збору, що становить 9\~084,00 грн / 2 = 4\~542,00 грн.

Outcome: partial