Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-02 00:00:00

у лютому 2025 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просить стягнути з ТОВ «Дієса» безпідставно отримані кошти в сумі 28 498,05 грн та неустойку в сумі 29 352,99 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 26.09.2024 року через маркетплейс Ельдорадо (https://eldorado.ua/) вона оформила придбання в розстрочку (оплата частинами через отримання споживчого кредиту) холодильник LG GW-B509SEUM вартістю 28 199,00 грн (замовлення № С079-00513468) на суму розстрочки 28 498,05 грн. 27.09.2024 року вказане замовлення сПлахотнюккасоване позивачем самостійно. Незважаючи на вжиті позивачем дії щодо припинення розстрочки на товар, замовлення по якому скасовано, суму розстрочки повністю списано з банківського рахунка позивача, які повністю перераховано на рахунки продавця ТОВ «Дієса». Отже, відповідач отримав розмір погашених кредитних коштів на суму 28 498,05 грн. На неодноразові звернення позивача до ТОВ «Дієса» про повернення коштів жодних відповідей не отримано. Таким чином, з відповідача на користь [PERSON] підлягають стягненню безпідставно отримані кошти в розмірі 28 498,05 грн. Згідно ч. 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» на користь позивача також підлягає стягненню сума неустойки в розмірі 1 % загальної вартості за кожен день прострочення в сумі 29 352,99 грн. В зв`язку з викладеним, позивач просить стягнути вказані суми коштів з ТОВ «Дієса». Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 28.04.2025 року після передачі справи за підсудністю із Святошинського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с. 71-72). Відповідачу наданий строк для надання відзиву. 06.06.2025 року до суду від відповідача надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому представник [PERSON] просить у позові в частині вимог про стягнення неустойки в розмірі 29 352,99 грн відмовити, посилаючись на те, що порушення строків повернення коштів виникло не з вини ТОВ «Дієса», яке входить до складу торгівельної мережні Eldorado, а через форс-мажорні обставини, фінансову неспроможність, наявність арештів грошових коштів та фактичним знищенням майнової бази відповідача, а в частині вимог про стягнення безпідставно отриманих коштів в розмірі 24 498,00 грн провадження в справі закрити в зв`язку з добровільним поверненням позивачу вказаної суми коштів. Ухвалою суду від 03.07.2025 року у задоволенні клопотання представника ТОВ «Дієса» про закриття провадження у вказаній справі в частині суми позову в розмірі 28 498,00 грн, відмовлено. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що покупцем [PERSON] скасовано замовлення № С079-00513468 від 26.09.2024 року в Інтернет-магазині побутової техніки та електроніки еldorado.ua холодильника LG GW-B509SEUM вартістю 28 199,00 грн (замовлення). Спосіб оплати: оплата частинами від Ощадбанк Загальна сума 28 498,00 грн (а.с. 15). Як вбачається з виписки по картковому рахунку [PERSON] [NUMBER] відбулося списання коштів на погашення заборгованості за розстрочкою: 26.10.2024 року на суму 9 499,35 грн, 27.11.2024 року на суму 9 499,35 грн та 27.12.2024 року на суму 9 499,35 грн (а.с. 16-17). 25.11.2024 року [PERSON] зверталася до ТОВ «Дієса» щодо припинення стягнення оплат за скасованим 27.09.2024 року замовленням № С079-00513468 від 26.09.2024 року та повернення коштів (а.с. 32-36). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку, є договором, укладеним на відстані. Права споживача в разі укладення договору на відстані регулюються статтею 13 Закону України «Про захист прав споживачів», яка є спеціальною для такого виду договорів. Згідно з частинами першою, другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом частин четвертої, сьомої статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. У разі продажу матеріальних речей їх повернення також свідчить про розірвання договору. До договору, укладеного на відстані, застосовуються положення, передбачені частинами п`ятою-дев`ятою статті 12 цього Закону. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина четверта статті 653 ЦК України). У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Тлумачення вказаних норм дає підстав для висновку, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом договір розірвано за рішенням суду, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України (див. висновок у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20)). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 зазначено, що кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі № 643/21744/19 вказано, що «відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 13.02.2019 року у справі № 320/5877/17, від 23.05.2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30.08.2018 року у справі № 334/2517/16-ц та від 13.01.2021 року у справі № 539/3403/17. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, судом з`ясовано, що 27.09.2024 року позивач скористалася своїм правом та звернулася до Інтернет-магазину побутової техніки та електроніки еldorado.ua з бажанням розірвати договір купівлі-продажу холодильника LG GW-B509SEUM вартістю 28 199,00 грн, на загальну суму 28 498,00 грн, замовлення № С079-00513468, укладений на відстані, шляхом скасування вказаного замовлення. Враховуючи той факт, що позивач сплатила кошти відповідачу згідно із скасованим замовленням № С079-00513468 від 26.09.2024 року, шляхом їх списання з банківського рахунку, то відповідач отримав грошові кошти в розмірі 28 498,00 грн від [PERSON] без належної на це правової підстави, які підлягають поверненню позивачу. Поряд із цим, судом встановлено, що спірна сума коштів в розмірі 28 498,00 грн була сплачена [PERSON] відповідачем 20.05.2025 року, тобто після відкриття провадження у вказаній справі. Цей факт підтверджується доданою до відзиву копією квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки від 20.05.2025 року на суму 28 498,00 грн, із призначенням платежу «повернення коштів за товар за заявою від 27.09.2024 року». Вказана обставина свідчить про відсутність порушеного права позивача, а тому є підставою для відмови у позові в цій частині. При цьому, позивачем заявлено вимоги про стягнення списаної за споживчим кредитом суми в розмірі 28 498,05 грн, з урахуванням розміру плати банку в сумі 0,05 грн (а.с. 27), яка не підлягає стягненню з відповідача, адже ці кошти ТОВ «Дієса» не отримувало. Що ж стосується вимог [PERSON] про стягнення неустойки в розмірі 29 352,99 грн, то суд зазначає, що до договору, укладеного на відстані, застосовуються положення, передбачені частинами п`ятою-дев`ятою статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів». Частиною 4 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Відповідно до частини 9 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Як зазначено [PERSON] та не спростовано стороною відповідача, 27.09.2024 року позивач самостійно скасувала замовлення № С079-00513468 від 26.09.2024 року. Тобто вказану дату необхідно вважати датою реалізації права споживачем на розірвання договору укладеного на відстані, і відповідно до 28.10.2024 року продавець повинен був повернути кошти за товар. Оскільки, продавець не повернув гроші за товар у встановлений законом строк, і банк продовжив їх списання з рахунка позивача, тому відповідно до вимог частини 9 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» [PERSON] як споживач має право на неустойку у розмірі одного відсотка вартості продукції за кожен день затримки повернення коштів. Таким чином, за 103 дні неповернення коштів, які обрахував позивач, відповідач повинен сплати неустойку у сумі 29 352,94 грн (28 498,00 грн (загальна сума замовлення № С079-00513468 від 26.09.2024 року)/100(%)х103 кількість днів прострочки), при цьому, позивачем помилково визначено її розмір саме в сумі 29 352,99 грн. Щодо посилання відповідача на форс-мажорні обставини, суд зауважує, що такі обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але і причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. З 24.02.2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану. Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)». Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні». Разом з цим, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (стаття 82 ЦПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням встановлених обставин справи та наявних у справі доказів. Відповідно до положень статті 263 ЦК України непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією із сторін, незалежні від її волевиявлення і контролю, а також непереборні при вживанні всіх розумних заходів щодо їх запобігання. Визначення обставин непереборної сили наведено у статті 79 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (укладена у Відні 11 квітня 1980 року). Для визначення яких-небудь обставин форс-мажорними необхідно обов`язкова наявність ряду чинників: непереборність сили, що викликала ці обставини; неможливість контролювати ситуацію, впливати на неї; виникнення перешкоди не могло бути передбачено під час укладення зобов`язання. Положеннями частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. Із урахуванням положень частини першої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та пункту 6.10 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії Торгово-промислової палати України 18.12.2014 року № 44(5), документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), який видає Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, вимоги до якого встановлені пунктом 6.11 Регламенту. Лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року щодо засвідчення форс-мажорних обставин, на який посилається відповідач, адресований «всім, кого він стосується». Воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати статутну діяльність, набувати кошти, не виконувати протягом дії таких обставин свої зобов`язання. Разом з цим, незважаючи на те, що такий загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин стосується невизначеного кола осіб, це не означає, що такий лист звільняє від цивільно-правової відповідальності відповідача як сторону зобов`язання. Зокрема, у будь-якому разі стороні необхідно буде довести, що зобов`язання невиконане саме у зв`язку з воєнними діями. Сертифікати про форс-мажорні обставини, які надані відповідачем до відзиву, датовані 2022 роком та стосуються обов`язків відповідача щодо використання орендованих приміщень у м. Маріуполі, м. Херсоні, м. Буча, с. Квітневе Броварського р-ну, м. Кременчук, с. Циркуни Харківської області. Такі сертифікати не доводять наявність причинно-наслідкового зв`язку між відповідними обставинами, зокрема військовою агресією російської федерації проти України та неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення коштів за скасованим замовленням № С079-00513468 від 26.09.2024 року, тобто вищевказані документи не стосуються спірних правовідносин. При цьому, накази ТОВ «Дієса» № № С125/1 та С259/1 від 24.02.2022 року стосуються призупинення торгівельної діяльності магазину, що знаходиться в м. Маріуполі Донецької обл, а накази № 048/1, № TU07/1, Т018/1, Т065/1 від 24.02.2022 року видані іншим суб`єктом господарювання ТОВ «Технополіс-1». Крім того, обставини внесення 12.03.2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження 42022112130000054) відомостей про руйнування складів, в тому числі ТОВ «Дієса» та датована 28.04.2022 року заява про вчинення кримінального правопорушення та пошкодження майна ТОВ «Дієса», не підтверджують у встановленому порядку настання форс-мажорних обставин саме для спірного випадку невиконання зобов`язання, яке виникло через більше ніж два з половиною роки. Отже, відповідачем не надано доказів неможливості виконання ним свого зобов`язання в частині своєчасного повернення коштів за скасованим замовленням № С079-00513468 від 26.09.2024 року саме внаслідок настання форс-мажорних обставин. Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження повідомлення відповідачем позивача про настання форс-мажорних обставин, а тому суд не приймає до уваги доводи відповідача в цій частині. Інші доводи відповідача, викладені у відзиві, не спростовують висновків суду, покладених в основу даного судового рішення. Поряд із цим, у відповідності до норм частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до частини 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 року у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 року у справі №904/2847/19). Поняття «значно» та «надмірно», які використовуються у статті 551 ЦК України є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. При вирішенні питання про можливість зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, судом враховується ступінь вини боржника, а саме той факт, що основне зобов`язання виконано відповідачем після пред`явлення до нього вказаного позову, розмір пені становить 103 % від суми основного боргу, що на переконання суду є надмірно великим розміром, порівняно із сумою основного боргу, та є надмірно обтяжливим для відповідача з огляду на скрутне фінансове становище ТОВ «Дієса» про яке свідчать справи про затвердження плану санації до відкриття провадження про банкрутство (справа № 910/3368/24) та розгляд заяв про банкрутство (справа № 910/12677/23), матеріали яких розміщені в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Із урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про наявність істотних обставин, які є підставою для зменшення неустойки, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, і визначення її у розмірі 20 % від суми неповернутих вчасно коштів (28 498,00 грн), що становить 5 699,60 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено в судовому засіданні, позивач, як споживач, звільнений від сплати судового збору на підставі частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з частиною шостою ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Суд на підставі ст. 141 ЦПК України вбачає підстави для стягнення з відповідача в дохід держави судового збору за ставкою, встановленою Законом України «Про судовий збір» в розмірі 3 028, 00 грн пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial