Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

Позивач, інтереси якого представляє адвокат, у травні 2025р звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом до ТзОВ «Фінансова компанія Управління активами», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору:\~ Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Тамара Миколаївна, Відділ державної виконавчої служби у місті Кам`янці-Подільському Кам`янці-Подільського району Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про визнання виконавчого напису від 22.12.2021р. №79126 таким, що не підлягає виконанню, стягнення судових витрат. В обґрунтування позову вказує, що 22.12.2021р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. вчинено виконавчий напис про стягнення з [PERSON] на користь ТзОВ «Фінансова компанія Управління активами» заборгованість за кредитним договором від 03.08.2021р. у сумі 20378грн. Вважає виконавчий напис протиправним, тобто таким, що винесений з порушенням вимог чинного законодавства України та не підлягає виконанню, оскільки відсутні докази на підставі яких переуступлено право вимоги до позивача про що останнього не повідомлялось, заборгованість не є безспірною, нотаріусу ні кредитного договору, ні нотаріально посвідченого такого договору не було надано. Про наявність виконавчого провадження від 05.11.2024р дізнався\~ пізніше, тому строк звернення до суду пропущений з поважних причин, в т.ч. наявність воєнного стану. Ухвалою від 21.05.2025р. забезпечено позов у даній справі. 27.05.2025р. відповідач подав заяву про визнання позовних вимог в порядку ст.206 ЦПК України, заяву про зменшення витрат на правову допомогу з 9500грн. до 3000грн., стягнення судових витрат по сплаті судового збору з відповідача у розмірі 50% з врахуванням ч.1 ст.142 ЦПК України, розгляд справи проводити без участі представника. 24.06.2025р. представник позивача подав заяву про розгляд справи без участі представника та позивача. Ухвалою суду від 26.06.2025р. закрито підготовче провадження. Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Суд дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов є обґрунтований та підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.12.2021р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. вчинено виконавчий напис про стягнення з [PERSON] на користь ТзОВ «Фінансова компанія Управління активами», якому ТОВ «! Безпечне Агенство Необхідних кредитів» на підставі Договору факторингу від 21.12.2021р. відступлено право вимоги, заборгованість за кредитним договором від 03.08.2021р. у сумі 20378грн. 05.11.2024р було відкрите виконавче провадження по даному виконавчому написі. Сторона позивача вважає виконавчий напис протиправним, тобто таким, що винесений з порушенням вимог чинного законодавства України та не підлягає виконанню, оскільки відсутні докази на підставі яких переуступлено право вимоги до позивача про що останнього не повідомлялось, заборгованість не є безспірною, нотаріусу ні кредитного договору, ні нотаріально посвідченого такого договору не було надано. Про наявність виконавчого провадження від 05.11.2024р дізнався\~ пізніше, тому строк звернення до суду пропущений з поважних причин, в т.ч. наявність воєнного стану. Відповідач вимоги позову про визнання виконавчого напису від 22.12.2021р. №79126 таким, що не підлягає виконанню визнав в порядку ст.206 ЦПК України. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат»\~ (далі - Закон) та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований за № 282/20595 зі змінами та доповненнями на час вчинення виконавчого напису (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі ст. 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років (визнано норми цієї статті такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 7-р(I)/2020 від 01.07.2020). Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Звідси, доводи позивача щодо визнання виконавчого напису від 22.12.2021р. №79126 таким, що не підлягає виконанню, з врахуванням визнання вимог відповідачем в цій частині підлягають до задоволення. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідач подав заяву про стягнення судових витрат по сплаті судового збору з відповідача у розмірі 50% з врахуванням ч.1 ст.142 ЦПК України, а тому підлягає стягненню з відповідача в користь позивача судовий збір у сумі 484.48грн. та 302.80грн. за забезпечення позову, а інший розмір судового збору\~ у сумі 484.48грн. та 302.80грн. за забезпечення позову повернути з державного бюджету на користь позивача. Щодо зменшення витрат на правову допомогу з 9500грн. до 3000грн., то слід зазначити наступне. Відповідач заперечуючи вимоги в цілому зазначив і те, що витрати на правову допомогу є необґрунтованими та завищеними. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, виснувала про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). При цьому зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Вказаний висновок також викладено в додатковій постанові КЦС ВС від 03.10.2024 року у справі №357/8695/23. Присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ЄСПЛ застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04, § 268)). У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі ВС від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18, про те, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному з видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, такого розрахунку позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Як вбачається з договору про надання правової допомоги, юридичні послуги, які були надані позивачу складаються з надання усних консультацій та супроводу по справі, складання та направлення адвокатського запиту, позовної заяви та участь у судових засіданннях. Так, враховуючи те, що позов задоволено в повному обсязі, зважаючи на те, що позивач у позові просив стягнути витрати на правничу допомогу у сумі 9500грн, а відповідач заперечив щодо даної суми, перевіривши надані копію договору про надання правової допомоги та копію акту виконаних робіт, беручи до уваги зазначення часу витраченого на послуги, виходячи з принципу розумності та співмірності, суд вважає за можливе стягнути витрати частково, а саме у сумі 3000,00 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial