Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

13.08.2024 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до держави російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 24.02.2022 р. о 05:30 год. указом Президента України № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, а російська федерація розпочала війну відносно громадян України. Внаслідок збройної агресії російської федерації було порушено низку прав позивача, передбачених Конституцією України та міжнародними правовими актами. До 24.02.2022 р. і по теперішній час позивач разом зі своєю сім`єю проживає в місті Києві, який наказом № 309 Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 р. віднесений до території можливих бойових дій. У результаті збройної агресії російської федерації, позивач щоденно зазнає моральних страждань викликаних постійними повітряними тривогами, систематичними обстрілами об`єктів критичної та цивільної інфраструктури, необхідністю тривалий час перебувати в укритті разом зі своєю сім`єю, що впливає на його нормальне мирне життя та життєві зв`язки, кожного дня позивач вживає додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права. За таких обстави, враховуючи характер та обсяг завданих йому моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дії російської федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які він відчуває щоденно через неможливість мирно проживати в м.Києві та користуватись належним його житлом, спілкуватись з близькими, вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну йому моральну шкоду у сумі 1564654,00 грн, що за курсом офіційним курсом НБУ станом на дату подання позовної заяви еквівалентно 35000,00 євро. Ухвалою від 19.08.2024 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 12.11.2024 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, позовні вимоги підтримав у підготовчому судовому засіданні, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в позові, проти проведення заочного розгляду справи не заперечував, а також у позові зазначив про розгляд справи за його відсутності. Відповідач, з урахуванням висновків, висловлених у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.05.2022 р. у справі № 760/17232/20, про те, що російська федерація у такій категорії справ не може користуватися судовим імунітетом, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив та відзиву не подав. Враховуючи, що позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, при цьому відповідач, що належним чином повідомлявся про розгляд справи, в судове засідання не з`явився, відзиву не подав, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Статтею 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Частиною 2 статті 2 ЦК України передбачено, що учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Таким чином, звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту його порушених права іноземною країною, через цивільне законодавство України. Звертаючись до суду з позовом, позивач просить відшкодувати моральну шкоду, що виразилась у порушенні його звичного укладу життя через постійні повітряні тривоги, систематичні обстріли об`єктів критичної та цивільної інфраструктури, необхідністю тривалий час перебувати в укритті разом зі своєю сім`єю, що впливає на його нормальне мирне життя та життєві зв`язки, кожного дня позивач вживає додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права. Суд погоджується з доводами позивача, що від початку збройної агресії російської федерації в Україні щоденно гинуть її громадяни, відбуваються пожежі, знищення та руйнування об`єктів критичної інфраструктури та цивільних будівель, повсякчас лунають повітряні тривоги, що, у тому числі, завдає її громадянам моральних страждань, які досить складно оцінити. Статтею 82 ЦПК України зазначено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Загальновідомим є той факт, що з 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14.12.1974 р., як акт збройної агресії. Згідно із заявою Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 р. № 337-VІІІ, перша фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася 20.02.2014 р. з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя. Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, а саме 07.04.2014 р., коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення так званих «донецької народної республіки» та 27.04.2014 р. - «луганської народної республіки». Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27.08.2014 р. масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації. 24.02.2022 р. розпочалася та триває ще одна, четверта, фаза збройної агресії російської федерації проти України, повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на суверенну територію України. Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022, затвердженим законом України від 24.02.2022 р. № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5:30 год. 22.02.2024 р., дія якого триває до теперішнього часу. У цей день Україна розірвала з російською федерацією дипломатичні відносини. 02.03.2022 р. збройну агресію російської федерації проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. 14.04.2022 р. Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час триваючої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022 р., геноцидом Українського народу (заява Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27.04.2022 р. Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Якою визнано, що агресія російської федерації проти України є безпрецедентним актом, як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Постановами Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 р. у справі № 210/4458/15-ц та від 30.01.2020 р. у справі 287/167/18-ц, а також в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.08.2017 р. у справі № 761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії російської федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує. Відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.ч.1, 2 ст. 23 ЦК України). Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22.04. 2024 р. у справі № 279/1834/22). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч.1 ст. 1167 ЦК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Проте, сторона відповідача - російська федерація не надала доказів, які б спростовували твердження позивача, більше того, відповідач є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, що не потребує доказування, оскільки є загальновідомим фактом. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 р. у справі № 487/6970/20. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 р. у справі № 487/6970/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 р. у справі № 214/7462/20). Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України). Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч.3 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України. Суд вважає, що порушення особистих прав позивача, визначених ст. 270 ЦК України, державою російська федерація у зв`язку з військовою агресією проти України та окупацією частини територій України, зокрема, права на свободу та особисту недоторканність, на свободу пересування, права на безпечне для життя і здоров`я довкілля тощо, є безумовно доведеною наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та їх наслідками. Як на підставу для задоволення своїх вимог, позивач посилається, що він проживає разом зі своєю сім`єю в місті Києві, який наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022р., віднесений до території можливих бойових дій, а тому переживає за свою безпеку, через постійні повітряні тривоги, змушений перебувати тривалий час у укритті. Однак, 13.01.2023 р. наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 14 внесено зміни до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, який був затверджений наказом № 309 від 22.12.2022 р., і місто Київ виключений із переліку територій можливих бойових дій. Крім того, в пп.2.10 розд.1 Переліку цифри «10.08.2022» замінено цифрами «30.04.2022», тобто місто Київ віднесено до території активних бойових дій з 24.02.2022 р. по 30.04.2022 р. Враховуючи, що місце проживання позивача не віднесено до території можливих бойових дій, з огляду на ту обставину, що в місті Києві було оголошено значну кількість повітряних тривог, які стали частиною повсякденного життя, з огляду на характер вимушених змін у житті позивача та глибину фізичних, душевних страждань внаслідок ракетних обстрілів з ураженням цивільних об`єктів, порушення нормальних життєвих зв`язків внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, які вимагають додаткових зусиль для організації свого життя, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 100000,00 грн. Крім того в порядку, визначеному ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь Держави Україна судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Outcome: partial