Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Представник позивача адвокат Букатко Н.Б. в судовому засіданні підтримала позов та пояснила, що сторони одружилися в 2019 році. [INFO] у сторін народився син. Відповідачка не цікавиться життям позивача та сина. В червні 2024 року відповідачка виїхала за межі України. Позивач звернувся до служби у справах дітей щоб вплинути на відповідачку. Відповідачку неодноразово попереджали про можливість позбавлення батьківських прав. Відповідачка більше року не живе із сином, не цікавиться сином. [PERSON] утримує [PERSON] та мати позивача. Сторони не живуть як одна сім`я з червня 2024 року. Відповідачка пояснила, що має постійне місце роботи закордоном. Востаннє [PERSON] бачилася із сином біля дев`яти місяців тому. Відповідачка періодично буває в Україні, але із сином не спілкується і не приймає участі в його вихованні. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Представник Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області, як органу опіки та піклування, в судове засідання не з`явився. Враховуючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутності відповідачки на підставі наявних в справі доказів. Свідок [PERSON] дала суду показання про те, що вона повернулася в Україну в листопаді 2024 року і з того часу не бачила [PERSON] . [PERSON] живе сам із своїм сином. [PERSON] допомагає [PERSON] доглядати за сином. [PERSON] нічого не передає сину і не приймає участі в утриманні [PERSON] . Свідок [PERSON] дав суду показання про те, що знайомий із позивачем та відповідачкою. [PERSON] живе із батьком. Зі слів [PERSON] . [PERSON] закордоном. [PERSON] допомагають доглядати за сином його мама і [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] не живуть разом приблизно півтора або два роки. Свідок [PERSON] дала суду показання про те, що вона працює вихователем закладу дошкільної освіти №1 в селищі Кельменці. [PERSON] відвідує заклад дошкільної освіти №1 в селищі Кельменці з червня 2024 року. В «дитячий садок» [PERSON] прийшов із батьком. Зі слів [PERSON] мати дитини часто закордоном. За час відвідування [PERSON] свідок жодного разу не бачила відповідачку. [PERSON] забирають із закладу [PERSON] або [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 20 квітня 2019 року. Сторони є батьками [PERSON] , який народився [INFO] . Вказані обставини стверджуються свідоцтвом про шлюб [PERSON] та [PERSON] виданого 20 квітня 2019 року на бланку [NUMBER] , копією свідоцтва про народження [PERSON] виданого 28 травня 2022 року на бланку серії [NUMBER] . [PERSON] та [PERSON] спільно не проживають. Малолітній [PERSON] живе разом із своїм батьком [PERSON] . [PERSON] не приймає участі в утриманні та вихованні [PERSON] . Вказані обставини стверджуються показаннями свідків. Згідно характеристики виданої Закладом дошкільної освіти (ЯСЛА-САДОК) №1 селища Кельменці Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області №4 від 13 лютого 2025 року, вихованням дитини [PERSON] займається батько [PERSON] , так як мама [PERSON] дуже заклопотана, постійно посилається на високу зайнятість. Згідно висновку органу опіки та піклування Кельменецької селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON] , орган опіки та піклування Кельменецької селищної ради вважає за доцільне прийняте рішення про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON] . Між сторонами виникли правовідносини з приводу розірвання шлюбу, утримання їх малолітнього сина та позбавлення відповідачки батьківських прав. . Суд вважає, що сім`я позивача та відповідачки фактично розпалася та існує тільки формально, оскільки вони не підтримують сімейних стосунків і не ведуть подружнього життя, а подальше перебування їх у шлюбі суперечить інтересам позивача. Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач посилався на те, що сторони не підтримують подружніх стосунків, шлюб існує формально, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України). Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком. В порушення ст. 43 ЦПК України відповідачка не надала суду жодного доказу, який би підтверджував можливість примирення. Крім того, відповідачка не надала суду доказів, що між нею та позивачем дійсно існують сімейні відносини як між подружжям. Враховуючи, що позивач заперечує проти збереження сім`ї, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому позовну вимогу [PERSON] про розірвання шлюбу, слід задовольнити. Відповідно до ст. 180 СК України відповідачка [PERSON] зобов`язана утримувати свого неповнолітнього сина. Відповідачка не надає позивачу матеріальної допомоги на утримання сина сторін. Згідно вимог ст. 181 СК України [PERSON] має право на отримання аліментів від відповідачки [PERSON] у частці від її доходу або у твердій грошовій сумі за рішенням суду. Дане право [PERSON] порушується відповідачкою, оскільки остання не утримує матеріально свого сина. Згідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини. Суд також враховує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 Закону України „Про державний бюджет України на 2025 рік" прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років з 1 січня 2025 року складає 2563 гривні. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Таким чином, суд вважає, що відповідачка нарівні з позивачем зобов`язана нести витрати на утримання сина сторін. Згідно до ч.2 ст. 182 СК України, мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. В порушення вимог ЦПК України відповідачка не надала суду жодного доказу, який би підтверджував ту обставину, що вона на належному рівні матеріально утримує сина та забезпечує його відповідно до частки своїх батьківських обов`язків, передбачених ст.ст. 141, 150 Сімейного кодексу України. Також в порушення вимог ЦПК України відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів, що вона має незадовільний стан здоров`я та має на утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовну вимогу [PERSON] про стягнення аліментів слід задовольнити. Згідно до ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При визначенні часу з якого слід стягувати аліменти суд враховує, що заява надійшла до суду 15 квітня 2025 року. Суд вважає, що по справі слід допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини віком до шести років. [PERSON] не піклується про духовний і фізичний розвиток свого сина [PERSON] , не надає матеріальної допомоги на його утримання, не спілкується з сином та не цікавиться його здоров`ям, життям, інтересами, що свідчить про її ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Вказана обставина стверджується показаннями свідків, висновком органу опіки та піклування Кельменецької селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . В порушення вимог ЦПК України відповідачка не надала суду жодного доказу, який би підтверджував ту обставину, що вона належним чином виконує свої батьківські обов`язки. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3, передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Обставини цієї справи не свідчать про злісне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. З урахуванням встановлених судом обставин справи, поведінки обох батьків, з огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині її права на спілкування з обома батьками та збереження зв`язків із сім`єю, суд вважає відсутніми підстави для застосування до відповідачки такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав. Розірвання сімейних зв`язків можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено. У частинах четвертій - шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право. Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили. На думку суду, висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки недостатньо обґрунтований і з огляду на вік дитини, а також тривалість ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків. Згідно до ч.6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Із змісту висновку вбачається, що відповідачка самоусунулася від виховання сина. Зі слів позивача встановлено, що відповідачка з червня 2024 року покинула сім`ю. Разом з тим, суд враховує, що син сторін народився [INFO] і до червня 2024 року відповідачка приймала участі в його утриманні і вихованні. Враховуючи наведене, суд вважає, що у задоволені позовної вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав слід відмовити, попередивши відповідачку про необхідність змінити ставлення до виконання обов`язків з виховання сина. Згідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд також враховує, що у даному випадку позивача, на користь якого ухвалено рішення в частині стягнення аліментів, звільнено від сплати судового збору за цю вимогу, а тому судовий збір за цю позовну вимогу слід стягнути з відповідачки в дохід держави. Мінімальний розмір судового збору за позовами майнового характеру згідно закону України „Про судовий збір" визначено в сумі 1211 гривень 20 копійок. На підставі п. 4 ч. 2 ст. 18, ст.ст. 24, 55, 56, 105, 110, 112 150,155, 164, 179 - 183, 186, 191 СК України,

Outcome: partial