Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-14 00:00:00

У червні 2025 року заявниця [PERSON] , заінтересовані особи Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області, Міжгірська державна нотаріальна контора, звернулася до суду з заявою в порядку окремого провадження про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Заяву обґрунтувала тим, що вона є дочкою померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , та померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] . Зазначала, що донедавна її прізвище було [PERSON] , так як при видачі їй паспорта громадянки України була допущена помилка, через це вона нещодавно отримала новий паспорт, де її прізвище вказано правильно [PERSON] . Указувала, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IІІ-ЗК № 042964 від 23.09.1996 її батько отримав у приватну власність п`ять земельних ділянок загальною площею 0,5028 га на території Репинської сільської ради, а саме: в ур. "Біля хати" площею 0,0563 га; в ур. "Затінь" площею 0,1236 га; в ур. "Затінь" площею 0,0877 га; в ур. "Під рогозатов" площею 0,0830 га; в ур. "Луг" площею 0,1522 га. Крім того, шляхом видачі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 004504 від 17.06.2003 Репинська сільська рада передала у приватну власність її батькові ще дві земельні ділянки загальною площею 0,3550 га: в ур. «Діл» площею 0,2560 га та ур. «Під ділом» площею 0,0990 га. Також зазначала, що 31.03.2004 її батько склав заповіт, посвідчений секретарем Репинської сільської ради, яким заповів їй земельні ділянки (площею 0,3550 га), вказані у державному акті серії III-ЗК № 042964 від 23.09.1996. 06 квітня 2006 року її батько склав ще один заповіт, яким заповів їй земельні ділянки (площею 0,5028 га) та все інше майно, яке буде належати йому на день його смерті і на яке він буде мати право по закону. Водночас [INFO] її матір теж склала заповіт, яким заповіла їй домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] , та все інше майно, яке буде належати їй на день її смерті і на яке вона буде мати право по закону. Однак у всіх вказаних цих заповітах вона значиться як [PERSON] , що відповідало існуючим на той час записам в її паспорті. Указувала також, що десь із кінця 2004 року її батьки стали проживати разом із нею за адресою: [ADDRESS] , оскільки через свій похилий вік та проблеми зі здоров`ям потребували сторонньої підтримки та допомоги. При цьому вони не змінювали адреси свого місця проживання, залишаючись зареєстрованими в [ADDRESS] . Відповідно до довідки старости с. Репинне від 09.04.2025 № 102 [PERSON] , 1929 р. н., до дня смерті [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та в зазначеному будинку були зареєстровані: дружина [PERSON] , 1931 р. н.; внук [PERSON] , 1987 р. н. Однак до дня смерті більше року проживав із дочкою [PERSON] , 1963 р. н., за адресою: [ADDRESS] згідно з довідкою старости с. Репинне від 14.04.2025 № 108, [PERSON] , 1931 р. н., до дня смерті [INFO] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та в зазначеному будинку були зареєстровані: внук [PERSON] , 1987р. н. Проте до дня смерті більше року проживала із дочкою [PERSON] , 1963р. н., за адресою: [ADDRESS] . З метою реалізації свого спадкового права (оформлення спадщини) вона звернулася до державного нотаріуса Міжгірської державної нотаріальної контори Дунаєвої О. І., однак при зверненні до нотаріуса виявилось, що на час смерті [PERSON] та [PERSON] місце їх реєстрації відрізнялося від місця фактичного проживання, тобто було відмінним, а відтак нотаріус не може встановити останнє постійне місце проживання померлих. За цих підстав нотаріус рекомендував їй звернутися до суду з заявою про встановлення факту її постійного спільного проживання з батьками [PERSON] та [PERSON] на момент їхньої смерті Посилаючись на наведене вище просила суд: 1) установити факт її постійного проживання разом із батьком [PERSON] ( [INFO] , адреса місця\~його реєстрації\~проживання:\~ [ADDRESS] ) померлим [INFO] , за адресою: [ADDRESS] на час відкриття спадщини; 2) установити факт її постійного проживання разом із матір`ю [PERSON] ( [INFO] , адреса місця реєстрації проживання: [ADDRESS] ) померлої [INFO] , за адресою: [ADDRESS] на час відкриття спадщини; 3) установити факт належності їй заповіту, складеного 31.03.2004 [PERSON] , який посвідчено секретарем Репинської сільської ради та зареєстровано в реєстрі за № 25 на ім?я [PERSON] ; 4) установити факт належності їй заповіту, складеного 06.04.2006 [PERSON] , який посвідчено секретарем Репинської сільської ради та зареєстровано в реєстрі за № 17 на ім?я [PERSON] ; 5) установити факт належності їй заповіту, складеного 06.04.2006 [PERSON] , який посвідчений секретарем Репинської сільської ради та зареєстровано в реєстрі за № 18 на ім?я [PERSON] . Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12 червня 2025 року відкрито провадження у даній справі в порядку окремого провадження та призначено її до розгляду по суті (а.с.29, 30). У судове\~засідання заявниця\~ [PERSON] \~не з`явилася,\~хоча про\~дату,\~час та\~місце проведення\~розгляду справи\~була належним\~чином повідомлена.\~Водночас до\~суду від\~неї надійшла\~заява від\~15.07.2025,\~в якій\~вона просила\~розглянути цю\~справу без\~її участі,\~заявлені вимоги\~підтримала повністю\~та просила\~їх задовольнити(а.с.40). Заінтересована особа\~ Міжгірської селищної ради\~у судове\~засідання також\~не з`явилася,\~хоча про\~дату,\~час та\~місце проведення\~розгляду справи\~була належним\~чином повідомлена, однак представниця Міжгірської селищної ради Печкан В.В. подала до суду 07.07.2025 заяву, в якій не заперечила щодо задоволення вимог заяви Кинч М. В. та просила розглянути справу за відсутності представника цієї селищної ради (а.с.36). Заінтересована особа\~\~Міжгірської державної нотаріальної контори у судове\~засідання теж не з`явилася,\~хоча про\~дату,\~час та\~місце проведення\~розгляду справи\~була належним\~чином повідомлена, однак завідуючкою цієї державної нотаріальної контори Дунаєвою О. подано до суду 15.07.2025 заяву, в якій вона просила розглянути справу за її відсутності (а.с.41). За положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності учасників справи за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК\~України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України). Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України). Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, установлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ установлені цим розділом (ч. 3 ст. 294 ЦПК України). Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, перелік яких наведено у частині першій цієї ж статті. Відповідно до пункту 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. При цьому за змістом ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту (постанова Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 /провадження № 61-51сво18/, постанова Верховного Суду від 12 січня 2024 року у справі № 335/6717/23 /провадження № 61-15734ск23/). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян». Судом установлено,що\~із паспорту громадянина України № [NUMBER] , виданого на ім`я заявниці 21.04.2025, орган, що видав 2128, вбачається, що її прізвище є саме « [PERSON] » (а.с.5). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками заявниці є [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 24.05.1986 [PERSON] та [PERSON] (заявниця) зареєстрували між собою шлюб, унаслідок чого дружина змінила своє дошлюбне прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.7). Батько заявниці [PERSON] помер [INFO] , що стверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Репинської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 26.06.2006, за актовим записом № 9 (а.с.8). Мати заявниці [PERSON] померла [INFO] , що стверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Репинської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 25.12.2008, за актовим записом № 28 (а.с.9). Із паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого на ім`я заявниці Міжгірським РВ ГУМВС України в Закарпатській області 13.11.2001 вбачається, що її прізвище, ім`я, по-батькові є « [PERSON] » (а.с.10). Із картки платника податків за РНОКПП [NUMBER] видно, що прізвище заявниці є « [PERSON] » (\~а.с.11). Із довідки № К-12/6/2128-25/2128/12-25 від 06.05.2025 року вбачається, що [PERSON] удокументована паспортом громадянина України № [NUMBER] ВІД 21.04.2025 Міжгірським відділом ГУ ДМС у Закарпатській області (2128) у зв?язку із виявленням помилки в інформації, внесеній до паспорта (з [PERSON] на [PERSON] ). Попередній паспорт на ім`я [PERSON] , [INFO] , був виданий серії ВО 805341 Міжгірським РВ УМВС у Закарпатській області 13.11.2001 (а.с.12). Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-3К № 042964 від 23.09.1996, [PERSON] передано у приватну власність земельна ділянка загальною площею 0,5028 га, що розташована на території Репинської сільської ради, цільове призначення для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку (а.с.13). Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-3К № 004504 від 17.06.2003, [PERSON] передано у приватну власність земельна ділянка загальною площею 0,3550 га, що розташована на території Репинської сільської ради, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства (а.с.14). Згідно з заповітом від 31.03.2004, посвідченого секретаркою виконкому Репинської сільради Міжгірського району Закарпатської області Черепко М. В. за реєстровим № 25,\~то на випадок\~своєї смерті\~ [PERSON] \~зробив заповітне\~розпорядження,\~а саме земельну ділянку площею 0,3550 га,\~що належать\~йому відповідно\~до державного\~акту на\~право приватної\~власності на\~землю серії\~ІІ-ЗК №\~004504\~ заповів своїй доньці /заявниці/ [PERSON] , 1963 р. н. (а.с.15). Відповідно до заповіту від 06.04.2006, посвідченого цією ж секретаркою виконкому Репинської сільради Міжгірського району Закарпатської області за реєстровим № 17,\~на випадок\~своєї смерті\~ [PERSON] зробив заповітне\~розпорядження,\~яким належну йому земельну ділянку площею 0,5028 га, згідно з державним\~актом заповів своїй дочці (заявниці) [PERSON] (а.с.16). Також відповідно до заповіту від 06.04.2006, посвідченого цією ж секретаркою виконкому Репинської сільради Міжгірського району Закарпатської області за реєстровим № 18,\~на випадок\~своєї смерті\~ [PERSON] зробила заповітне\~розпорядження,\~яким належне їй домоволодіння, що знаходиться у [ADDRESS] та все інше майно, яке буде належати їй на день її смерті, і на яке по закону вона буде мати право заповіла своїй дочці [PERSON] /заявниці/(а.с.17). Згідно з довідкою, виданою старостою Репинського старостинського округу Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області Черепко М. В. від 09.04.2025 за № 102, померлий [INFO] [PERSON] був зареєстрований у [ADDRESS] та разом із ним у зазначеному будинку були зареєстровані: [PERSON] , 1931 р. н., - дружина; [PERSON] , 1987 р. н., - онук. Однак до дня смерті більше року [PERSON] проживав із дочкою [PERSON] у [ADDRESS] (а.с.18). Як видно з довідки, виданою старостою Репинського старостинського округу Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області Черепко М. В. від 14.04.2025 за № 108, померла [INFO] [PERSON] була зареєстрована у [ADDRESS] та разом із нею у зазначеному будинку був зареєстрований [PERSON] , 1987 р. н., - онук. Проте до дня смерті більше року [PERSON] проживала із дочкою [PERSON] у [ADDRESS] (а.с.19). Згідно із відповіддю державного нотаріуса Міжгірської державної нотаріальної контори Дунаєвої О. І. від 23.05.2025 за №106/01-16 [PERSON] було рекомендовано звернутися до суду для встановлення місця відкриття спадщини та факту постійного спільного проживання із померлими [PERSON] та [PERSON] , оскільки наявні розбіжності у місці реєстрації проживання таких та фактичного їх місця проживання (а.с.20). Як видно із інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за №81495303, виданої 11.06.2025 державною нотаріускою Міжгірської державної нотаріальної контори Дунаєвою О.І., про те, що заповіти, складені [PERSON] , 31.03.2004 та 06.04.2006 року є чинними (а.с.21-24). Як слідує з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 81496777, виданої 11.06.2025 державною нотаріускою Міжгірської державної нотаріальної контори Дунаєвою О.І., заповіт, складений [PERSON] 06.04.2006 року є чинним (а.с.26). Як видно з витягів зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 81495295 і № 81496766, виданих 11.06.2025 державною нотаріускою Міжгірської державної нотаріальної контори Дунаєвою О.І., то у Спадковому реєстрі інформація щодо спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтва про право на спадщину до майна померлих, відповідно, 22.06.2006 [PERSON] та 23.12.2008 [PERSON] є відсутня (а.с.25,27). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частини 1, 2 ст. 1220 ЦК України). Частиною першою статті 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною\~першою\~статті\~1258 ЦК України\~встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею\~1261 ЦК України\~передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст.\~1268 ЦК України\~спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Подібні висновки щодо застосування частини\~третьої\~статті\~1268 ЦК України\~викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1\~ст.\~1270 ЦК України). Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. За змістом пункту 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Виходячи із положень ч. 3\~ст. 1268 ЦК України, проживання повинно бути постійним, тобто носити тривалий характер, і не припинитися перед смертю спадкодавця, що є передумовою прийняття спадщини, якщо спадкоємець не відмовився від спадщини. Місцем проживання фізичної особи згідно зі\~ст. 29 ЦК України\~є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті\~29 ЦК України\~не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті\~33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Відсутність місця реєстрації спадкоємця за місцем реєстрації, проживання спадкодавця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав постійно зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини частини третьої\~статті 1268 ЦК України\~підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Водночас згідно з правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по-батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд управі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, указаним у свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть тощо. Установлення факту належності вказаних вище правовстановлюючих документів має для заявниці юридичне значення, оскільки від їх установлення залежить подальша реалізація її права на спадкування. Відповідно до частин 1-4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням наведеного вище, а також враховуючи, що вимоги заявниці не призводить до виникнення спору про право, суд доходить висновку, що заявлені вимоги [PERSON] є обґрунтованими та доведеними відповідними доказами у справі, а відтак її заява підлягає до задоволення. За загальним правилом ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження понесені учасниками справи судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved