Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

20 травня 2025 року до Новодністровського міського суду Чернівецької області надійшла позовна заява Новодністровської міської ради за підписом міського голови Цимбалюк Н.\~О. до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування тимчасовим жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Новодністровської міської ради від 01.11.2002 №58 «Про затвердження переліку об`єктів комунального майна та передачу його в оперативне управління структурним підрозділам міської ради» Новодністровська міська рада затвердила перелік об`єктів комунальної власності та пунктом 2 вказаного рішення було вирішено передати об`єкти в оперативне управління виробничому управлінню житлово-комунального господарства. Рішенням виконавчого комітету Новодністровської міської ради від 18.02.2004 №\~37/2 «Про переведення гуртожитків «Б», «В» до житлового фонду» гуртожитки переведено у житловий фонд міста та присвоєно адреси. Рішенням Новодністровської міської ради від 28.02.2006 №\~225 «Про затвердження Статутного фонду новоствореного комунального підприємства «Новодністровський житловик» передано КП «Новодністровський житловик» в оперативне управління майно, яке належить до комунальної власності територіальної громади. Рішенням Новодністровської міської ради від 19.12.2013 №\~198 «Про присвоєння назв провулкам, вулицям та мікрорайонам міста Новодністровськ» будинку 1-Г присвоєно м-н «Юність». На балансі КП «Новодністровський житловик» перебуває будинок 1-Г мікрорайону «Юність». Рішенням Новодністровської міської ради від 24.05.2005 №\~85 «Про висновки та пропозиції робочої комісії створеної рішенням міської ради від 29.03.2005 №\~46 «Про розгляд звернення мешканців буд 1-Г» (п. 1.1. вказаного рішення) всі блок-секції з 2 по 9-ті поверхи, що складаються з 4 кімнат, залишено у фонді тимчасового житла в оперативному управлінні ВУ ЖКГ. Відповідачку [PERSON] у 2005 році було зареєстровано у кімнаті [ADDRESS] у фонді тимчасового житла відповідно до наданого ордера про вселення у тимчасове приміщення №\~14 від 04.10.2005. Позивач наголошує, що з моменту реєстрації [PERSON] взагалі не проживала у кімнаті [ADDRESS] , не сплачувала комунальні платежі, участі в утриманні житла не брала, особистих речей у кімнаті не мала і взагалі кімнатою не цікавилася, що підтверджується актами від 24.10.2024, 25.11.2024, 24.12.2024, 24.01.2025, 26.02.2025, 26.03.2025, складеними депутатом Новодністровської міської ради Мафтуляк Наталією Григорівною щодо факту проживання у тимчасовому приміщенні за адресою: [ADDRESS] [PERSON] . Позивач указує, що інформацією щодо засобів зв`язку з відповідачкою не володіє, ні в місті, ні в зареєстрованому житлі відповідачка не проживає, а також невідомі її дані про РНОКПП, номер і серія паспорту та дані про наявність чи відсутність у неї електронного кабінету. Окрім того, балансоутримувач кімнати №\~318, буд. 1-Г, мікрорайону «Юність» - Новодністровська міська рада має на меті сама розпоряджатись своїм майном та передати майно тому, хто його потребує, оскільки спірна кімната непридатна для проживання та потребує вкладення коштів для ремонту, а на квартирному обліку Новодністровської міської ради перебувають жителі міста, які дійсно терміново потребують житла. 21.05.2025 за результатами розгляду позовної заяви та доданих до неї документів суддя постановила ухвалу про відкриття провадження у справі та вирішила розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судове засідання було призначене о 15 год. 30 хв. 11.06.2025. З урахуванням тієї обставини, на яку покликається позивач, що відповідачка, як їм відомо, не проживає за місцем реєстрації, суддя у вказаній ухвалі постановила викликати [PERSON] у судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Крім того, відповідачка повідомлялася про судові засідання шляхом надіслання ухвали про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви та доданих до неї документів, судових повісток (рекомендовані повідомлення поверталися з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою»). Проте у судові засідання не з`являлася. 24.06.2025 суд, зважаючи на те, що цивільна справа стосується прав та інтересів КП «Новодністровський житловик», у якого є самостійний юридичний інтерес як у балансоутримувача житлового приміщення, право користування яким є предметом позову, а також на підставі ст.\~2, 10, 11, 42, 53-54 ЦПК України, залучив до справи наведене підприємство як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні позивача. 25.06.2025 до суду надійшла заява від третьої особи КП «Новодністровський житловик», у якій вона просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги позивача підтримала та просила їх задовольнити. Представниця позивача [PERSON] у судовому засіданні, крім того, що викладено у позові, додатково пояснила, що жилі приміщення у блок-секціях з 2 по 9-ті поверхи у будинку 1-Г у мікрорайоні Юність у місті Новодністровську, що складаються з 4 кімнат, які були в тимчасовому фонді, уже переважно виведені у постійний житловий фонд і приватизовані. Однак досі залишилися окремі об`єкти, які досі перебувають у тимчасовому житловому фонді, зокрема, і кімната [ADDRESS] . Будинок не газифікований, жителі реалізовують свої побутові потреби повністю за рахунок електропостачання. У той же час через відсутність окремих користувачів житлом і електроенергією у будинку інші жителі не можуть оформити житлові субсидії, хоча їм доводиться споживати велику кількість електроенергії, а її вартість значно зросла. Крім того, представниця позивача [PERSON] повідомила, що дочка відповідачки [PERSON] добровільно знялася з реєстрації у наведеній кімнаті №\~318 кілька років тому, проте позивачу не вдалося відшукати відповідачку та скомунікувати з нею. Водночас, [PERSON] вказала, що у відповідачки як користувача кімнати №\~ [NUMBER] у будинку 1-Г у мікрорайоні Юність de jure, уже накопичився істотний борг перед управляючою компанією ТОВ «Аванті+», яка здійснює обслуговування вказаного будинку та вивіз сміття. Відповідачка у судові засідання не з`являлася, хоча повідомлялася про їх проведення належним чином. У судовому засіданні 18.06.2025 представниця позивача повідомила, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачка заяви по суті справи, інші клопотання чи заяви з процесуальних питань не подавала. Відповідно до ч.\~4 ст.\~223 ЦПК України у разі\~повторної неявки\~у судове\~засідання відповідача,\~повідомленого належним\~чином,\~суд вирішує\~справу на\~підставі наявних\~у ній\~даних чи\~доказів (постановляє\~заочне рішення). Крім того, відповідно до приписів ст.\~280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1)\~відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2)\~відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Жодні заперечення з приводу ухвалення заочного рішення у справі від позивача не надходили. Таким чином, на підставі ст.\~223, 280 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та постановити заочне рішення у справі. Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов такого висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів сторін та застосованих норм права. Рішенням №\~58 від 01.11.2002 «Про затвердження переліку об`єктів комунального майна та передач його в оперативне управління структурним підрозділам міської ради» Новодністровська міська рада затвердила перелік об`єктів комунальної власності, які передала в оперативне управління структурних підрозділів міськради згідно з додатком №\~2. Серед таких об`єктів зазначений Гуртожток «Г». Рішенням виконавчого комітету Новодністровської міської ради №\~37/2 від 18.02.2004 гуртожитку «Г» присвоєно адресу: [ADDRESS] . 28.02.2006 Новодністровська міська рада на 41 сесії прийняла рішення про передання в оперативне управління об`єкти, перераховані у Додатку 1, які належать до комунальної власності, комунальному підприємству «Новодністровський житловик». Зокрема, зазначеному підприємству в оперативне управління перейшов і будинок 1-Г у мікрорайоні Діброва (а.\~с. 13). На підставі рішення Новодністровської міської ради від 24.05.2005 №\~85 «Про висновки та пропозиції робочої комісії створеної рішенням міської ради від 29.03.2005 №\~46 «Про розгляд звернення мешканців буд 1-Г», відповідно до якого всі блок-секції з 2 по 9-ті поверхи, що складаються з 4 кімнат, залишено у фонді тимчасового житла в оперативному управлінні ВУ ЖКГ, кімната 318, розташована у будинку 1-Г у мікрорайоні Юність міста Новодністровська залишилася у фонді тимчасового житла. Вона не підпадала під п.\~1.2 цього ж рішення, згідно з яким статус постійного житла надавався тим приміщенням, де проводилися реконструкція та капітальний ремонт за власні кошти мешканців тощо. У той же час було відмінене попереднє рішення міської ради від 09.02.2004 «Про надання Чернівецькому національному університету ім. Ю.\~Федьковича частини приміщення гуртожитку блок «Г» для студентського гуртожитку Новодністровського навчально-консультативного Центру». Рішенням Новодністровської міської ради від 19.12.2013 №\~198 «Про присвоєння назв провулкам, вулицям та мікрорайонам міста Новодністровськ» мікрорайону, де розміщений будинок 1-Г, присвоєно назву мікрорайон «Юність». Указане підтверджується викопіюванням з Генерального плану міста Новодністровська (масштаб 1:5000), додатково наданим позивачем. Таким чином, суд уважає доведеною належними і достатніми доказами ту обставину, що спірне приміщення, а саме кімната [ADDRESS] , належить до фонду тимчасового житла. Позивач надав суду копію ордера №\~14 на кімнату в сімейному гуртожитку або в будинку сімейного типу, виданого 04.10.2005 громадянці [PERSON] , на підставі якого вона отримала право користування і проживання у кімнаті [ADDRESS] (адреса станом на 2005 рік). В ордері містяться дані про склад сім?ї: наймач [PERSON] , донька [PERSON] . Відтак, відповідачка зареєстрована у наведеному житлі, наданому їй у тимчасове користування на підставі ордеру. Однак, проаналізувавши акти обстеження сім?ї, оригінали яких надані позивачем, суд дійшов переконання, що відповідачка у вказаному житлі не проживала з 2005 року. Зокрема, в актах від 24.10.2024, 25.11.2024, 24.12.2024, 24.01.2025, 26.02.2025, 26.03.2025 міститься інформація про те, що при обстеженні приміщення встановлено, що на час його проведення громадянка [PERSON] не проживає, житло в стані, непридатному для проживання, відсутні меблі та ремонт. Зі слів сусідів відповідачка ніколи не проживала у кімнаті 318 гуртожитку та комунальні послуги за користування житлом не сплачувала. Акти обстеження сім?ї підписані головою комісії депутаткою [PERSON] та двома сусідами [PERSON] та [PERSON] . Про те, що [PERSON] не проживає у спірному тимчасовому житлі свідчить і обстановка у кімнаті її непридатність для проживання, відсутність меблів та речей тощо. Інші докази в матеріалах справи відсутні та учасниками справи не подавалися. Щодо правової підстави позовних вимог суд уважає за необхідне вказати таке. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У ч. 1 ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952р. визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Законодавець визначив у ч. 1 ст. 383 ЦК України, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок закінчення строку дії сервітуту. У ч. 1 ст. 5 ЖК України встановлено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Відповідно до ст. 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України, ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Статті 61-70 ЖК України передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено статтею 71 ЖК України, а їхні права та обов`язки статтею 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами. На підставі статті 132-1 ЖК України суд резюмує, що спірна кімната належить до жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання. Змінами до ЖК України від 26.01.2022, внесеними Законом\~№ 2010-IX (ст.\~132-2), встановлено, що жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються на строк до одного року з можливістю продовження цього строку у разі неспроможності мешканця цього приміщення набути альтернативне місце проживання. Підставами для дострокового припинення права громадянина на користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання є: надання громадянину або придбання ним іншого жилого приміщення; підвищення доходів громадянина до рівня, який дозволяє йому укласти договір найму іншого жилого приміщення; порушення громадянином правил користування жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання; приведення мешканцем жилого приміщення з фондів житла для тимчасового проживання у непридатність для його використання; інші підстави, встановлені законом. Зважаючи на ту обставину, що кімната №\~ [NUMBER] у будинку 1-Г гуртожитку de jure перебуває у користуванні відповідачки і протягом усього часу від дня набрання законної сили наведеними вище нормами, суд переконаний, що приписи ст.\~132-2 ЖК України слід застосовувати і до цих правовідносинах. Тим більше, що аналогічні приписи (житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам на строк до одного року з можливістю продовження цього строку у разі неспроможності їх набути альтернативне місце проживання. Після закінчення встановленого строку тимчасового проживання громадяни зобов`язані звільнити надане житлове приміщення) містяться у п.\~5 Порядку надання \~користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, який був затверджений постановою КМУ від 31 березня 2004 р. № 422. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців. Згідно статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. П. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), визначає, що необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Отже, згідно з вимогами статей 71, 72 ЖК 132-2 України є підстави вважати, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин для цього. Вказане відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Враховуючи, що відповідачка тривалий час (більше двадцяти років) без поважних причин не проживає у кімнаті [ADDRESS] , наявні правові підстави для визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням позивача. Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Суд зважає на те, що такий захід як визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування тимчасовим жилим приміщенням є виправданим заходом втручання у право особи на приватність, позаяк балансоутримувач цього житла Новоднністровська міська рада має на меті передати його особам, які його потребують і перебувають на квартирному обліку у позивача. Не можна залишати поза увагою і потреби внутрішньо переселених осіб, які втратили своє житло через військову інтервенцію російської федерації і також потребують його. Зокрема, у Порядку надання користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання врегламентовано, що першочергове право на забезпечення житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання мають сім`ї з неповнолітніми дітьми, у тому числі батьки-вихователі дитячих будинків сімейного типу, які виховують дітей з числа внутрішньо переміщених осіб, прийомні сім`ї, в яких виховуються діти з числа внутрішньо переміщених осіб, сім`ї опікунів, піклувальників, які є внутрішньо переміщеними особами разом із дітьми, особи з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які є внутрішньо переміщеними особами, сім`ї з дитиною з інвалідністю, вагітні жінки, особи, які досягли пенсійного віку, особи, які втратили працездатність, особи з інвалідністю, багатодітні сім`ї, особи, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, після звільнення, а також особи похилого віку та особи з інвалідністю з числа внутрішньо переміщених осіб, які отримують соціальну послугу підтриманого проживання або потребують її отримання. За наведених вище обставин суд вважає, що втручання у право на житло відповідачки шляхом визнання її такою, що втратила право користування тимчасовим жилим приміщенням ґрунтується на нормах чинного законодавства України (є законним), має легітимну мету (виправданість втручання загальним інтересам) і забезпечує справедливу рівновагу між інтересами захисту права на житло та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності). Відповідно до п. 6 ч. 1\~ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»\~орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною підставою для зняття такої особи з місця її реєстрації. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] не проживає у кімнаті [ADDRESS] , що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні цього житла, взагалі кімнатою не цікавиться, при цьому судом не встановлено жодних доказів про поважність причин непроживання відповідачки [PERSON] за вказаною адресою. Водночас, реєстрація відповідачки у кімнаті [ADDRESS] створює позивачу перешкоди як власнику майна щодо реалізації своїх правомочностей щодо розпорядження, володіння та користування ним.. Таким чином, на підставі наведеного вище, суд розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає до задоволення, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування тимчасовим житлом кімн. [ADDRESS] , без надання іншого житла. У силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути 3\~028 грн. судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved