Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

Представник ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» Москаленко М.С., яка діє на підставі довіреності №668 від 05.12.2024р., звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором №33117-06/2024 в розмірі 23\~925 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 25.06.2024р. між ТОВ «Аванс Кредит» та відповідачкою було укладено кредитний договір №33117-06/2024 в електронній формі, на підставі якого відповідачка отримала у кредит кошти в розмірі 5\~000 грн. Внаслідок порушення відповідачкою умов повернення кредитних коштів за нею утворилась заборгованість в розмірі 23\~925 грн., що складається з наступних сум: 5\~000 грн. тіло кредиту; 8\~925 грн. проценти за користування кредитом; 10\~000 грн. штраф за прострочення сплати чергових платежів. 21.10.2024р. між позивачем та ТОВ «Аванс Кредит» було укладено договір факторингу, на підставі якого право вимоги до відповідача за таким кредитним договором перейшло до позивача. Оскільки відповідач не виконує свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідачка частково заперечила проти позову. В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що умови кредитного договору щодо розміру процентної ставки за користування кредитом в розмірі 1,5% на день від суми кредиту суперечать ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1%, а отже такі умови є нікчемними в частині, що суперечать закону. Також відповідачка посилається на положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до яких позичальник звільняється від відповідальності перед кредитором за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики у період воєнного стану. Тож відповідачка визнає позовні вимоги в частині стягнення з неї тіла кредиту в розмірі 5\~000 грн. та процентів за користування кредитом в розмірі 6\~000 грн., а в решті позовних вимог просить відмовити. 16.05.2025р. судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 23.06.2025р. від відповідачки надійшов відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування її заперечень проти позовних вимог. 01.07.2025р. від представника позивача Піскуровської А.В., яка діє на підставі довіреності №726 від 26.05.2025р., надійшла відповідь на відзив. У такій заяві сторона позивача зазначає, що умови кредитування були погоджені сторонами кредитного договору та підписані, що свідчить про досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Будь-яких зауважень щодо розміру процентної ставки відповідачкою при укладанні кредитного договору не здійснювалось, а отже умови договору є обов`язковими для їх виконання відповідачкою. 04.07.2025р. від представника відповідачки адвокат Семенюк О.Г., яка діє на підставі ордеру серії СА №1049430 від 23.06.2025р., надійшли заперечення на відповідь на відзив. У такій заяві представник відповідачки зазначила, що положення ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» набрали чинності 24.12.2023р., а відтак договори про споживче кредитування, укладені після такої дати, повинні не суперечити положенням такої норми закону. Вказує, що оскільки денна процентна ставка за кредитним договором суперечить положенням п. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», то відповідно до ч. 5 ст. 12 такого Закону відповідні умови кредитного договору є нікчемними і не створюють ніяких правових наслідків, а відтак вимоги про стягнення процентів за користування кредитом в сумі 8 925 грн. є необґрунтованими. В судове засідання позивач не з`явився, проте у заявах по суті справи сторона позивача заявляла клопотання про розгляд справи без участі представника позивача на підставі наявних в матеріалах справи доказів, а відтак неявка представника позивача не перешкоджає розгляду справи. Представник відповідача адвокат Семенюк О.Г. в судовому засіданні підтримала позицію відповідачки, що викладена у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. 07.07.2025р. суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 25.06.2024р. між ТОВ «Аванс Кредит» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) був укладений в електронній формі договір про надання фінансового кредиту №33117-06/2024 (далі Договір №33117) /а.с. 5-12/. Згідно умов вищевказаного договору позичальнику надається кредит в сумі 5\~000 грн. строком на 120 днів, тобто до 22.10.2024р., на умовах його повернення зі сплатою відсотків в розмірі 1,5% за кожен день користування кредитними коштами (п. 1.4.1 договору). Відповідно до Додатку №1 до Договору №33117 сторонами договору визначений графік платежів, в якому визначено порядок повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх користування, який узгоджується з умовами Договору кредиту, викладеними у п. 1.2, 1.4.1, 1.5, 3.1-3.4 /а.с. 10/. Пунктом 5.3 Договору №33117 передбачено, що у випадку прострочення позичальником терміну сплати чергового платежу, визначеного графіком платежів, кредитор у перший день прострочення нараховує штраф у розмірі 200% від суми, який підлягає оплаті клієнтом протягом строку кредитування. 25.06.2024р. ТОВ «Аванс Кредит» здійснило видачу відповідачці кредиту в розмірі 5\~000 грн. шляхом грошового переказу на банківську картку останньої, що визнається сторонами. Відповідно до розрахунку заборгованості, складеним ТОВ «Аванс Кредит», станом на 21.10.2024р. за відповідачкою обчислювалась заборгованість за Договором №33117 в загальній сумі 23\~925 грн., з яких 5\~000 грн. тіло кредиту, 8\~925 грн. відсотки за користування кредитом, що нараховані за період з 25.06.2024р. по 21.10.2024р., 10\~000 грн. штраф за прострочення здійснення чергових платежів /а.с. 19/. 21.10.2024р. між ТОВ «Аванс Кредит» (клієнт) та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (фактор) був укладений Договір факторингу №21102024 (далі Договір факторингу) згідно умов якого ТОВ «Аванс Кредит» відступило ТОВ «ФК» ЄАПБ» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить ТОВ «Аванс Кредит» /а.с. 14-16/. Того ж дня, 21.10.2024р., сторони Договору факторингу склали акт прийому-передачі реєстру боржників, відповідно до якого позивач прийняв реєстр боржників і набув право грошової вимоги до переліку боржників, до складу яких входять і вимоги до [PERSON] , що ґрунтуються на умовах Договору №33117 в загальній сумі 23\~925 грн. /а.с. 17-18/. Оскільки відповідачка порушила свої зобов`язання та в добровільному порядку не здійснювала ніяких платежів на виконання її кредитних зобов`язань ні на користь позивача, ні на користь первісного кредитора, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016р. «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1734). Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту принципу диспозитивності цивільного судочинства, що закріплений у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, при вирішенні спору між сторонами суд обмежується змістом позовних вимог, які складають предмет позову, та надає оцінку обставинам спірних правовідносин в контексті аргументів сторін, якими вони обґрунтовують свою процесуальну позицію. Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин з врахуванням правових позицій сторін суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що між ТОВ «Аванс Кредит» та відповідачкою було укладено Договір №33117 в електронній формі, в якому сторони погодили умови надання позивачем кредитних коштів відповідачці. На підставі такого договору відповідачкою 25.06.2024р. було отримано кредитні кошти в сумі 5\~000 грн., які вона зобов`язувалась повернути зі сплатою процентів за кожен день користування кредитом, але в порушення умов договору не зробила цього. При цьому умовами договору сторони визначили, що строк користування кредитними коштами складає 120 днів, а сплата відсотків за користування кредитом здійснюється відповідно до графіку платежів. Також судом встановлено, що сторонами не заперечується факт укладання Договору №33117, його основні умови, факт отримання відповідачкою кредитних коштів, а також допущення нею прострочення виконання грошових зобов`язань, оскільки вона не здійснювала жодних платежів на виконання своїх договірних зобов`язань. Отже цілком обґрунтованими є доводи позивача про порушення відповідачкою свого зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідачки, яке належить кредитору за Договором №33117, обумовлено дійсністю Договору факторингу №21102024 від 21.10.2024р., а відтак позивач набув право вимоги до відповідачки. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачки тіло кредиту та проценти за користування кредитними коштами, що нараховані та обчислені за період з 25.06.2024р. по 21.10.2024р. (119 днів) за денною процентною ставкою 1,5% . Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Аванс Кредит», станом на 21.10.2024р. за відповідачкою обчислювалась заборгованість за Договором №33117 в сумі 23\~925 грн., з яких 5\~000 грн. тіло кредиту, 8\~925 грн. відсотки за користування кредитом, що нараховані за період з 25.06.2024р. по 21.10.2024р., 10\~000 грн. штраф за прострочення здійснення чергових платежів /а.с. 19/. Зазначений розрахунок розміру заборгованості відповідає умовам кредитування, оскільки здійснений у відповідності до положень, передбачених п.п. 1.2, 1.4.1, 1.5, 3.1-3.4, 5.3 Договору №33117. Натомість відповідачка посилається на нікчемність умов Договору №33117 в частині визначення денної процентної ставки за користування кредитом в розмірі, що не відповідає положенням ч. 5 ст. 8 Закону №1734. В цьому контексті суд зауважує наступне. Питання щодо розміру процентної ставки за договорами споживчого кредитування врегульовані положеннями Закону №1734. На момент укладання відповідачкою з ТОВ «Аванс Кредит» кредитного договору положеннями ч. 5 ст. 8 з врахуванням п. 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1734 (зі змінами в редакції згідно із Законом №3498-IX від 22.11.2023р., що набули чинності з 24.12.2023) було передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки за договором про споживчий кредит не може перевищувати наступні значення: в період часу з 24.12.2023р. по 21.04.2024р. (120 днів) 2,5%; 22.04.2024р. по 19.08.2024р. (120 днів) 1,5%; з 20.08.2024 р. 1%. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону №1734 умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Таким чином, враховуючи що відповідна редакція ч. 5 ст. 8, п. 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1734 була чинною на момент укладання Договору №33117, то сторони мали враховувати відповідні законодавчі приписи, а відтак нарахування кредитором процентів за період з 20.08.2024р. по 21.10.2024р. (63 дні) за денною процентною ставкою 1,5% є неправомірним, оскільки суперечить відповідним положенням Закону №1734. З огляду на зазначене слід дійти висновку, що за Договором №33117 кредитор має право на отримання від позичальника процентів за користування кредитом, які слід обчислювати за денною процентною ставкою 1,5% за період з 25.06.2024 по 19.08.2024 (56 днів), що складає 4\~200 грн. (5\~000 грн. * 1,5% /100% * 56 днів), та за денною процентною ставкою 1% за період з 20.08.2024р. по 21.10.2024р. (63 дні), що складає 3\~150 грн. (5\~000 грн. *1% / 100% * 63 дні). Таким чином, обґрунтованими та правомірними є вимоги щодо стягнення з відповідачки тіла кредиту в розмірі 5\~000 грн. та процентів за користування кредитом в сумі 7\~350 грн. (4\~200 грн. + 3\~150 грн.). Стосовно вимог про стягнення штрафу в розмірі 10\~000 грн. за прострочення виконання відповідачкою кредитних зобов`язань, то слід зауважити наступне. Загальновідомою є та обставина, що з 24.02.2022р. і по теперішній час на території України діє режим воєнного стану у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який введений Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р. № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р. №2102-IX. Законом України від 15.03.2022р. №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» було доповнено розділ «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК пунктом 18 наступного змісту: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Прийняття такої законодавчої зміни обумовлено складністю фінансово-економічної ситуації в Україні, що зумовлена військовою агресією. Відповідне регулювання цивільних правовідносин має тимчасовий характер і узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК, яка передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже введене законодавче обмеження прав кредитора на отримання штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання боржника під час дії режиму воєнного стану направлене на забезпечення реалізації засад справедливості, добросовісності і розумності у цивільних правовідносинах. Відповідно до обставин спірних правовідносин судом встановлено, що прострочення відповідачкою виконання її кредитних зобов`язань мало місце в період строку дії Договору №33117, тобто після введення режиму воєнного стану на території України. За таких обставин покладання на відповідачку обов`язку зі сплати кредитору (позивачу) штрафних санкцій у вигляді неустойки (штрафу), право на нарахування якого для кредитора передбачено п. 5.3 Договору №33117, суперечить діючому тимчасовому правовому регулюванню цивільних правовідносин та засадам справедливості і розумності, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався представник позивача, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, та достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також, враховуючи, що відповідачка отримала кредитні кошти за Договором №33117 та користувалася ними, однак свої зобов`язання за таким договором належним чином та у визначені сторонами строки не виконала, порушивши умови договору, у зв`язку з чим має прострочену заборгованість перед позивачем в розмірі 12\~350 грн. (з яких 5\~000 грн. тіло кредиту, 7\~350 грн. проценти за користування кредитом), то суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. При цьому при вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 3028 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 12\~350 грн., що складає 51,62% від ціни позову (12\~350 грн. / 23\~925 грн. * 100%), а відтак на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідачки 1563,05 грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (3028 грн. / 100% * 51,62%). На підставі викладеного,

Outcome: partial