Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

І.Короткий зміст позовних вимог. Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Мостиської міської ради Львівської області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою. У відповідності до пред`явлених позовних вимог, викладених у позовній заяві, сторона позивача просила суд встановити факт, що [PERSON] прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті її чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] , як така, що постійно проживала із спадкодавцем ( [PERSON] ) на час відкриття спадщини за адресою: с.Буховичі Яворівського району Львівської області та визнати за нею право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 18 га (земельною ділянкою площею 5,14 га та земельною ділянкою площею 12,86 га), що розташована на території Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області (правонаступником якої є Мостиська міська рада Львівської області), яка була надана [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б №059986, затвердженого рішенням виконавчого комітету Мостиської районної ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1992р. за №19, який зареєстровано в Книзі записів державних актів за №156. В обґрунтування позовних вимог сторона позивача покликалася на те, що [PERSON] була дружиною [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно 17.11.2020р. Мостиським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу - [PERSON] ). За життя [PERSON] отримав право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 18 га (земельною ділянкою площею 5,14 га та земельною ділянкою площею 12,86 га) для ведення селянського (фермерського) господарства на території колишньої Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області, на підставі рішення виконавчого комітету Мостиської районної ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1992р. №19 «Про затвердження державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею», яким було затверджено Державний акт на право довічного успадкованого володіння землею жителю с.Буховичі [PERSON] площею 18,0 га для ведення селянського/фермерського господарства. Вказана обставина підтверджується Державним актом серії Б №059986 від 1992 року, зі змісту якого вбачається, що за [PERSON] закріплюються в безстрокове і успадковуване володіння 18,0 га землі в межах згідно з планом землекористування, для ведення фермерського (селянського) господарства. Також вказана обставина підтверджується Актом про встановлення границь ділянки в натурі. 23.01.1992 року [PERSON] було зареєстровано Селянське (фермерське) господарство «Беха Степана Васильовича» (код ЄДРПОУ 22364748), номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №14021760000001109. Вказує, що [INFO] її ( [PERSON] ) чоловік - [PERSON] - помер, а після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить, в тому числі, і право довічного успадковуваного володіння землею для ведення селянського (фермерського) господарства, площею 18,0 га, що належало померлому на підставі Державного акту серії Б №059986 від 1992 року на право довічного успадковуваного володіння (користування) землею. Сторона позивача також зазначає, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка, оскільки постійно проживала разом із померлим на час відкриття спадщини та протягом встановленого строку не заявила про відмову від прийняття спадщини. Водночас вона продовжила ведення селянського (фермерського) господарства та стала головою вказаного господарства. Відповідно було змінено найменування юридичної особи відповідно до чинного законодавства та затверджено нову редакцію статуту Фермерського господарства «Беха Степана Васильовича», що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 25.02.2013 р. Стверджує, що згодом їй ( [PERSON] ) стало відомо, що частину земельної ділянки, яка була виділена [PERSON] з метою створення та ведення фермерського господарства, Мостиська міська рада Львівської області передала в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Агрокультура Мостиська». Передача в оренду частини спірної земельної ділянки порушує її право на довічне успадковуване користування земельною ділянкою спадкодавця [PERSON] . Посилаючись на те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, а спадкоємець стає учасником првовідношення з довічного успадковуваного володіння, [PERSON] просить суд встановити факт, що вона ( [PERSON] ) прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті її чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] , як така, що постійно проживала із спадкодавцем ( [PERSON] ) на час відкриття спадщини за адресою: с.Буховичі Яворівського району Львівської області та в порядку спадкування визнати за нею право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 18 га (земельною ділянкою площею 5,14 га та земельною ділянкою площею 12,86 га), що розташована на території Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області (правонаступником якої є Мостиська міська рада Львівської області), яка була надана [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б №059986, затвердженого рішенням виконавчого комітету Мостиської районної ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1992р. за №19, який зареєстровано в Книзі записів державних актів за №156. ІІ.Короткий зміст інших заяв по суті справи. Сторона відповідача не подавала відзиву на позовну заяву, ні будь-якої іншої заяви по суті справи, перелік яких визначено ст.174 ЦПК України. Статтею 174 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокультура Мостиська» - адвокат Штендер М.В. надав пояснення наступного змісту. З приводу підстави звернення до суду з позовом про визнання права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками зазначає, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на час смерті, за виключенням тих, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Для реалізації свого права на спадщину спадкоємець зобов`язаний вчинити певні дії, які передбачені чинним законодавством, а саме: отримати свідоцтво про право на спадщину. Для отримання свідоцтва про право на спадщину, на підставі ч.2 ст.1269 ЦК України і п.п. 207, 208 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. №296/5, спадкоємець зобов`язаний особисто подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини, або відправити його поштою, попередньо засвідчивши справжність підпису на заяві в нотаріальному порядку. Спадкоємець, який не подав у встановлений термін заяву про прийняття спадщини, але фактично вступив в управління спадковим майном протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини, має право на основі ч.3 ст.1268 ЦК України подати заяву про прийняття спадщини після спливу зазначеного строку, і отримати свідоцтво про право на спадщину. У матеріалах справи відсутні відомості про вчинення позивачем таких дій, а тому припускає, що такого звернення не було. Свої права на спадщину позивач, якщо вона прийняла спадщину, може оформити шляхом звернення до відповідної нотаріальної контори і лише у випадку відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Зазначає, що позивач обрала неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки немає підтвердження порушення її прав з сторони інших осіб, а відсутність у спадкоємиці зареєстрованого у відповідності до чинного законодавства України права на спадкове майно зумовлено лише її бездіяльністю. З приводу правовстановлюючих документів, які посвідчують право довічного успадковуваного володіння земельними ділянками, зазначає, що Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року №6889-XII «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок» було затверджено форму державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею. Відповідно до норм вищевказаної постанови акт на право довічного успадковуваного володіння землею повинен містити наступні реквізити та відомості:a) на титульній сторінці акту розміщено державний герб; б) під гербом вказується назва акту, в даному випадку «Акт на право довічного успадковуваного володіння землею»; в) на наступних сторінках акту обов`язково зазначається: «...вказаному землеволодільцю надається у довічне успадковуване володіння __ гектарів землі в межах згідно з планом землеволодіння. Землю надано у довічне успадковуване володіння для…»; г) після вищевказаних відомостей відображається «план довічного успадковуваного землеволодіння». Вказує, що Акт, копію якого надала сторона позивача, згідно інформації, що міститься на титульній сторінці, називається «на право користування землею». В самому змісті акту вказано, що за землекористувачем закріплюються «безстрокове і безоплатне користування» 18,0 гектарів землі, а над словом безоплатно нанесено рукописним текстом слово «успадковане» і над словом користування таким же способом нанесено слово «володіння». Після цього вказано, що «Земля надана для фермерського (селянського) господарства», а згідно затвердженої форми повинно бути зазначено: «Землю надано у довічне успадковуване володіння для ведення фермерського (селянського) господарства». В акті зазначено «план землекористування», а повинно бути «план довічного успадковуваного володіння». Крім того, в акті про встановлення границь ділянки в натурі зазначено, що відведена земельна ділянка гр. [PERSON] може бути використана тільки по прямому призначенню і до використання її може приступити після одержання державного акта на право володіння землею. В акті про встановлення границь ділянки в натурі не вказано жодної фрази про довічне успадковуване володіння, як цього вимагає форма акту, затверджена Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року №889-ХХІ. Стверджує, що невідповідність форми акта, який надано як доказ існування права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками, формі акта затвердженій Постановою Верховної Ради Української РСР, а також виправлення та розбіжності, які містяться в самому акті, ставлять під сумнів існування у померлого права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками. Оскільки вимоги позивача необґрунтовані, безпідставні та передчасні, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. На пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору представником позивача було надано до суду письмове заперечення, в якій представник зазначив наступне. З приводу підстав звернення до суду вказав, що нотаріусом було відмовлено в оформленні права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою у зв`язку з відсутністю такої нотаріальної практики, а на підтвердження вказаної обставини представником позивача було долучено відповідь нотаріуса вих.№51 від 26.05.2021р., згідно якої приватний нотаріус Келюх М.А. повідомила, що вивчивши документи надані [PERSON] , на видачу Свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , за відсутності документів на право власності на земельну ділянку, яка знаходиться на території Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області, [PERSON] для реалізації права на спадкування необхідно звернутися до суду. Щодо документів, які посвідчують право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, представник позивача посилався на те, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за змістом приписів статті 6 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року у редакції, чинній до 16 травня 1992 року, могло належати лише фізичній особі та згідно з частиною першою статті 55 цього Кодексу у тій же редакції було об`єктом спадкування у випадку смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство. Зазначає, що держава Україна визнає таку форму користування земельною ділянкою як довічне успадковуване володіння, що слідує зокрема із Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення» від 13.03.2020р. ІІІ.Позиція учасників справи. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] (як правонаступника померлої [PERSON] ) - адвокат Кайдан Л.В. вимоги позову підтримала. Просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт, що [PERSON] прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті її чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] , як така, що постійно проживала із спадкодавцем ( [PERSON] ) на час відкриття спадщини за адресою: с.Буховичі Яворівського району Львівської області та визнати за [PERSON] як правонаступником померлої [PERSON] право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 18 га (земельною ділянкою площею 5,14 га та земельною ділянкою площею 12,86 га), що розташована на території Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області (правонаступником якої є Мостиська міська рада Львівської області), яка була надана [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б №059986, затвердженого рішенням виконавчого комітету Мостиської районної ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1992р. за №19, який зареєстровано в Книзі записів державних актів за №156. В обґрунтування позовних вимог представник позивача [PERSON] покликалась на наступне: [INFO] померла [PERSON] , яка була рідною сестрою діда [PERSON] - [PERSON] . Після її ( [PERSON] ) смерті [PERSON] , як спадкоємець за законом звернувся до приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С. за оформленням своїх спадкових прав. На підставі його заяви про прийняття спадщини від 27.01.2023р. за №142 заведена спадкова справа за №23/2023. Інший спадкоємець - [PERSON] відмовилась від спадщини за законом в користь [PERSON] , що підтверджується її заявою від 19.05.2023р. за №684. 13.10.2023р. [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину від 13.10.2023р. за №1314. Повідомленням приватного нотаріуса від 13.10.2023р. №477/02-14 [PERSON] було роз`яснено, що видати зазначене Свідоцтво про право на спадщину на право постійного користування землею та/або право довічного успадковуваного володіння неможливо, оскільки в чинному законодавстві України немає прописаної процедури видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначене право, тому для реалізації свого права йому слід звернутись до Мостиського районного суду Львівської області із позовом про визнання права постійного користування землею та/або довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку або її частку. Відтак, правонаступник [PERSON] - [PERSON] в порядку спадкування за законом після її ( [PERSON] ) смерті претендує на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 18 га (земельною ділянкою площею 5,14 га та земельною ділянкою площею 12,86 га), що розташована на території Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області (правонаступником якої є Мостиська міська рада Львівської області), яка була надана [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б №059986, затвердженого рішенням виконавчого комітету Мостиської районної ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1992р. за №19, який зареєстровано в Книзі записів державних актів за №156. Представник відповідача Мостиської міської ради Львівської області - Кирилюк А.М. в судовому засіданні заперечила позовні вимоги сторони позивача. Просить в задоволенні таких відмовити з огляду на те, що спірна земельна ділянка була інвентаризована Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області та наказом №13-4879/16-18-СГ від 26.09.2018р. передана у комунальну власність Мостиської міської ради Львівської області, як вільна; в акті приймання-передачі земельних ділянок від 27.09.2018р. спірна земельна ділянка зазначена під номером 279, зокрема відомості про обмеження та обтяження відсутні, цільове призначення - «землі запасу» (а не для ведення фермерського господарства), площа 15,7788 га; інформація щодо наявності Державного акту на право користування на прізвище [PERSON] в міській раді - відсутня, такі акти зберігаються в архівному відділі ГУ Держгеокадастру у Львівській області. З огляду на викладене, стверджувала, що Мостиська міська рада Львівської області не мала перешкод розпоряджатися спірною земельною ділянкою та передавати таку в оренду. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокультура Мостиська» - адвокат Штендер М.В. у судове засідання не з`явився, однак подав письмову заяву про розгляд даної цивільної справи без їх участі за наявними матеріалами. ІV. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 01.12.2020р. позовну заяву [PERSON] до Мостиської міської ради Львівської області про визнання права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками - залишено без руху, а [PERSON] надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 05.01.2021р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Мостиської міської ради Львівської області про визнання права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками. Залучено до участі у даній справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрокультура Мостиська» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 11.02.2021р. відмовлено в задоволенні заяви позивачки [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 29.03.2021р. відмовлено в задоволенні заяви позивачки [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 05.10.2021р. прийнято до розгляду заяву [PERSON] , подану в порядку ст.49 ЦПК України, до Мостиської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрокультура Мостиська» про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 07.12.2021р. закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Мостиської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрокультура Мостиська» про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 21.03.2023р. провадження у справі за позовом [PERSON] до Мостиської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрокультура Мостиська» про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками - зупинено до залучення у справі провонаступника померлої [PERSON] . Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 26.10.2023р. поновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Мостиської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрокультура Мостиська» про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками. Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 06.02.2024р. задоволено клопотання адвоката Голубінки Л.В. про залучення до участі у справі правонаступника позивача; постановлено залучити до участі у справі правонаступника позивачки [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , жителя [ADDRESS] . V. Обставини справи, встановлені судом. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням виконавчого комітету Мостиської районної ради народних депутатів Львівської області №19 «Про затвердження державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею» було затверджено державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею жителю с.Буховичі [PERSON] площею 18,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства. На підставі вказаного рішення [PERSON] видано Державний акт серії Б №059986 від 1992р. Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів за №156. Зі змісту вказаного акту вбачається, що за [PERSON] закріплюються в безстрокове і успадковуване володіння 18,0 га землі для ведення фермерського (селянського) господарства, в межах згідно з планом землекористування, що розташована на території Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області (правонаступником якої є Мостиська міська рада Львівської області), яка була надана [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства. Вказана обставина підтверджується Актом про встановлення границь ділянки в натурі. Також до акта додано план землекористування, з якого вбачається, що земельна ділянка площею 18 га складається із земельної ділянки площею 5,14 га та земельної ділянки площею 12,86 га. Отримавши земельну ділянку, 23.01.1992 року [PERSON] було зареєстровано Селянське (фермерське) господарство «Беха Степана Васильовича» (код ЄДРПОУ 22364748), номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №14021760000001109. Згідно ст.1 Статуту Селянського (феремерського) господарства (надалі - Статут) у редакції від 1992р., таке господарство створено на добровільній основі для здійснення трудової діяльності по самостійному виробництву продукції з метою задоволення потреб населення в продуктах харчування. Згідно ст.2 Статуту виходячи з цілі створення господарства, в установленому земельним законодавством порядку, земля надається власнику гоподарства в безоплатне строкове користування з правом успадкування. Згідно ст.ст.1.2, 1,3 Статуту в редакції 2002р. засновником господарства була сім`я [PERSON] , головою є [PERSON] , членами господарства можуть бути подружжя, діти, які досягли 16-річного віку та інші родичі, які об`єдналися для роботи в цьому господарстві. [PERSON] був одружений з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно 17.11.2020р. Мостиським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу - [PERSON] ). [INFO] чоловік [PERSON] - [PERSON] помер, про що 28.12.2012р. Пнікутською сільською радою Мостиського району Львівської області складено відповідний актовий запис за №27 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить, в тому числі, і право довічного успадковуваного володіння землею для ведення селянського (фермерського) господарства, площею 18,0 га, що належало померлому на підставі Державного акту серії Б №059986 від 1992 року на право довічного успадковуваного володіння землею. Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядився, заповіту не склав. У зв`язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 26.05.2021р. №64892938 відомо, що після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа №20/2021, яка зареєстрована у спадковому реєстрі за №67711076; місце зберігання - приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Келюх М.А.; дана справа була заведена на підставі звернення дружини спадкодавця - [PERSON] . Матеріалами справи підтверджено, а тому суд вважає доведеним факт того, що позивачка [PERSON] постійно проживала разом із спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , на час його смерті, тобто на час відкриття спадщини, за адресою: с.Буховичі Яворівського району Львівської області. Факт спільного постійного проживання позивачки [PERSON] та [PERSON] на час відкриття спадщини підтверджується матеріалами спадкової справи №20/2021, заведеної після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Келюх М.А., в тому числі довідкою, виданою виконавчим комітетом Мостиської міської ради №1187 від 17.11.2020р. Зі змісту даної довідки відомо, що [PERSON] , який помер [INFO] , дійсно був зареєстрований та проживав в с.Буховичі Мостиського району Львівської області, де разом з ним була зареєстрована і проживала його дружина [PERSON] ; вони проживали разом і вели спільне господарство. Тобто, в силу ч.3 ст.1268 ЦК України, [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті спадкодавця [PERSON] . Інших спадкоємців першої черги спадкування за законом та інших можливих спадкоємців, які б претендували на спадщину [PERSON] , крім позивачки [PERSON] , судом не встановлено. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON] ; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 25.01.2021р. №63288469; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 25.01.2021р. №63288473; витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 26.05.2021р. №64892938; копіями сторінок спадкової справи №20/2021; листом-повідомленням від виконуючої обов`язки завідувача Мостиської державної нотаріальної контори Шаравари В.В. від 28.01.2021р. за вих.№01-16/31; листом-повідомленням від приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С. за вих.№459/02-14 від 05.10.2023р.; копією свідоцтва про народження позивачки [PERSON] ; копією свідоцтва про шлюб між [PERSON] та [PERSON] ; довідкою виданою виконавчим комітетом Мостиської міської ради №1187 від 17.11.2020р.; іншими матеріалами справи. Встановлення зазначеного факту має юридичне значення, так як дає позивачу підстави для реалізації свого права на оформлення спадщини, тому суд вважає можливим позовні вимоги в цій частині задовольнити та встановити наступний факт, а саме те, що [PERSON] прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті її чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] , як така, що постійно проживала із спадкодавцем ( [PERSON] ) на час відкриття спадщини за адресою: с.Буховичі Яворівського району Львівської області. [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] . До складу даної спадщини входить право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 18 га (земельною ділянкою площею 5,14 га та земельною ділянкою площею 12,86 га), що розташована на території Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області (правонаступником якої є Мостиська міська рада Львівської області), яка була надана [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б №059986, затвердженого рішенням виконавчого комітету Мостиської районної ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1992р. за №19, який зареєстровано в Книзі записів державних актів за №156, спадкоємцем до майна якого була дружина [PERSON] - [PERSON] , яка прийняла спадщину, але своїх спадкових прав не оформила. Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядилася, заповіту не склала. У зв`язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Відповідно до копій сторінок спадкової справи №23/2023, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , позивач [PERSON] , який є правонаступником [PERSON] за цим позовом, як спадкоємець за законом, спадщину після смерті [PERSON] прийняв шляхом звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини для оформлення своїх спадкових прав. Факт родинних відносин зазначених осіб підтверджується наступними документами, які наявні в матеріалах справи. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30.01.2002р. гр. [PERSON] народився [INFO] у с. Пнікут Мостиського району Львівської області, батьками зазначено: мати - [PERSON] , батько - [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження батька позивача [PERSON] - гр. [PERSON] (свідоцтво серії [NUMBER] від 06.10.1972р.), такий народився [INFO] у м.Львові Львівської області, батьками зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Як встановлено з відповіді Мостиського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 14.12.2023р. №391/32.26-04.08, у відділі на зберіганні перебуває актовий запис про народження [PERSON] (батька [PERSON] та відповідно діда [PERSON] ) за №3 від 15.03.1950 року, складений виконавчим комітетом Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області. Відповідно до вказаного актового запису, батьками гр. [PERSON] , [INFO] зазначено: батько - [PERSON] ; мати - [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.06.1951р., гр. [PERSON] народилася [INFO] у с.Буховичі Крукеницького району Дрогобицької області, батьками зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . З вищенаведеного вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є рідними братом та сестрою, а батько позивача - [PERSON] , котрий є сином [PERSON] , відповідно є племінником [PERSON] . Отже, сукупність даних, які містяться у наявних в матеріалах справи письмових документах, зокрема, дані про вік, місце народження та місце проживання вказаних осіб, дають підстави стверджувати, що викладені стороною позивача обставини підтверджені відповідними доказами. Зокрема, питання щодо ступені споріднення у відносинах спадкування за законом було досліджено у постанові від 05 жовтня 2021 року Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 641/1082/20. Суд дійшов висновку, що під час вирішення питання, хто є спадкоємцями за законом, необхідно враховувати такі юридичні факти, як: родинні відносини (кровна спорідненість), шлюбні відносини, усиновлення (удочеріння), перебування на утриманні спадкодавця. Ступінь споріднення визначається кількістю народжень, що пов`язують між собою двох осіб, які перебувають у родинних відносинах. У п`яту чергу право на спадкування мають родичі четвертого-шостого ступеня споріднення, якщо відсутні спадкоємці перших чотирьох черг (родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення). До родичів четвертого ступеня споріднення належать діти рідних племінників та племінниць спадкодавця (двоюрідні онуки та онучки) і рідні брати та сестри його діда та баби (двоюрідні дід та баба). З цих підстав суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] дійсно є двоюрідним онуком померлої [PERSON] . З довідки, виданої виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області від 25.01.2023р. №36, вбачається, що згідно погосподарської книги №8 на 2021-2025 роки гр. [PERSON] , яка померла [INFO] , на час смерті була зареєстрована та проживала одна у [ADDRESS] . З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.07.2022р. встановлено, що [PERSON] , який був племінником [PERSON] , помер [INFO] . З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05.09.2017р. відомо, що [PERSON] - рідний брат [PERSON] помер [INFO] . Рідна сестра позивача [PERSON] - [PERSON] відмовилася від спадщини спадкодавця [PERSON] за законом в користь саме [PERSON] , [INFO] , про що свідчить наявна в матеріалах справи копія нотаріально завіреної заяви [PERSON] від 19.05.2023р. №23/2023. Інших можливих спадкоємців, які б претендували на спадщину [PERSON] , крім позивача [PERSON] , судом не встановлено. Також, з матеріалів спадкової справи №23/2023, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відомо, що [PERSON] звертався до приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С. із заявою про прийняття спадщини за законом та з заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 18 га, що розташована на території Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області (правонаступником якої є Мостиська міська рада Львівської області), яка була надана [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б №059986, затвердженого рішенням виконавчого комітету Мостиської районної ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1992р. за №19, який зареєстровано в Книзі записів державних актів за №156, однак йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно спадкодавиці [PERSON] . Така відмова була зумовлена тим, що в чинному законодавстві України немає прописаної процедури видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначене право. Нотаріус роз`яснив заявнику, що йому необхідно звернутися до суду. Таким чином, через відсутність регламентованої процедури нотаріального оформлення такого права позивач [PERSON] позбавлений можливості в позасудовому порядку оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на дане спірне спадкове майно. VI. Застосовані норми права та судова практика. Стаття 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Закон України від 19 червня 2003 року «Про фермерське господарство» не містить такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння, як і чинний Земельний кодекс України. [PERSON] , який помер [INFO] , отримав земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння на підставі Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року (в редакції від 15 березня 1991 року) та на підставі Закону України від 20 грудня 1991 року «Про селянське (фермерське) господарство», яким і було визначено порядок його успадкування. За змістом статей 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Окремо законодавець виділяв іншу правову конструкцію - право постійного користування земельною ділянкою, підстави виникнення якого передбачено у статті 7 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 7ЗК України (у відповідній редакції) користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Згідно із частиною 1статті 23 ЗК України (у відповідній редакції) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до частин 1, 2статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2009-XII "Про селянське (фермерське) господарство"(чинного на момент створення ФГ) після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи. Таким чином, починаючи з 1990 року законодавець чітко розмежовував поняття права постійного користування та права довічного успадковуваного володіння, правові режими яких не визнавалися тотожними. При цьому, кодекс передбачав лише одне право володіння земельною ділянкою, наданої для ведення сільського (фермерського) господарства, - право довічного успадковуваного володіння. Щодо можливості успадкування права володіння вказана редакція кодексу також була однозначною. Так, відповідно до вимог статті 55 ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року у вказаній редакції у разі смерті громадянина, який вів сільське (фермерське) господарство, право володіння земельною ділянкою передається одному зі спадкоємців. Крім того, вже із самої назви правової конструкції можна говорити про можливість такого права бути успадкованим - право довічного успадковуваного володіння. Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею. ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою. Разом із тим, ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року виключив згадку про право довічного успадковуваного володіння та передбачав надання земель лише у постійне та тимчасове користування. Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку. Так, відповідно до статті 7 Кодексу земельні ділянки у постійне користування надавалися громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, сільськогосподарським підприємствам і організаціям. Втім, виключення з Кодексу правил про право довічного успадковування володіння не означало припинення цього права, як і не було передбачено його автоматичного переходу в іншу організаційну форму. Як суб`єктивне право, право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, що виникло свого часу відповідно до закону, могло бути припинене лише з підстав, передбачених законом, проте в законі таких підстав наведено не було. При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України. У подальшому ЗК України у редакції від 25 жовтня 2001 року, починаючи з 01 січня 2002 року, обмежив коло суб`єктів права постійного користування землею виключно юридичними особами і зобов`язав постійних землекористувачів до 01 січня 2008 року переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди (пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року). У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до частини другої статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення, громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» Закону України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; - пункту 6 постанови Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року № 563-ХII «Про земельну реформу» з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст.41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Аналіз зазначених змін у земельному законодавстві свідчить про наявність певної правової колізії, у тому числі щодо розмежування різних правових конструкцій, як то право постійного користування та право довічного успадковуваного володіння, та щодо можливості успадкування цих прав. З урахуванням зазначеного можна зробити висновок про те, що хоч дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Крім того, при вирішенні питання щодо права довічного успадковуваного володіння важливо враховувати також норми спеціального законодавства, зокрема, Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», що був прийнятий 20 грудня 1991 року та діяв до введення у дію Закону України «Про фермерське господарство». Зазначеними законами встановлений особливий порядок створення таких юридичних осіб як фермерське господарство. Згідно з цими законами однією з основних особливостей правового статусу фермерського та селянського (фермерського) господарств є те, що для створення фермерського господарства як юридичної особи громадянин України повинен спочатку отримати у власність або користування земельну ділянку з цільовим призначенням «для ведення фермерського господарства», а вже потім зареєструвати і вести фермерське господарство. Так, згідно з частиною 1 статті 51 ЗК України (у редакції, чинній на момент створення ФГ (від 16.04.1999 року № 561-XII)) громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства. Отже законодавством, чинним на момент створення фермерського господарства, було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності селянсько-фермерського господарства як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення селянсько-фермерського господарства, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації селянсько-фермерського господарства. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення селянсько-фермерського господарства, без створення такого селянсько-фермерського господарства. Таким чином, право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані, а тому, враховуючи, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17, від якого Велика Палата Верховного Суду не відступила і в постанові від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц, та застосовано в постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 663/2123/16-ц, від 14 квітня 2021 року у справі № 311/706/18. Підсумовуючи, оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що викладені у позові обставини повністю віднайшли своє підтвердження в ході судового розгляду даної цивільної справи. Так, судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Мостиської районної ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1992р. №19 «Про затвердження державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею» було затверджено державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею жителю с.Буховичі [PERSON] площею 18,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства. На підставі вказаного рішення [PERSON] видано Державний акт серії Б №059986 від 1992р. Нова редакція ЗК України, введена Законом України № 2196-XII від 13 березня 1992 року, яка не передбачала такий вид права на земельну ділянку, як довічне успадковуване володіння землею, набрала чинності 16 травня 1992 року, тобто вже після видачі [PERSON] спірного державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею та його реєстрації. Суд не приймає до уваги доводи представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокультура Мостиська» в частині невідповідності форми акта, який надано стороною позивача як доказ існування у [PERSON] права довічного успадковуваного володіння спірною земельною ділянкою з тих підстав, що дослідженою судом копією рішення виконавчого комітету Мостиської районної ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1992р. №19 підтверджено, що даним рішенням [PERSON] затверджено саме державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, а не на будь-яке інше право. Крім того, 19.08.2024р. представником відповідача подано до суду клопотання про приєднання доказів - відповіді з архівного відділу Яворівської РДА Львівської області від 02.07.2024р. №1-11/15 про надання копії рішення виконавчого комітету Мостиської районної ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1992р. №19 «Про затвердження державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею» з додатком - копією відповідного рішення, яка ідентична копії рішення від 23.01.1992р. №19, наданою сторною позивача в обгрунтування пред`явлених ними позовних вимог. При цьому, право довічного успадкованого володіння [PERSON] ніким, в тому числі і відповідачем Мостиською міською радою Львівської області, яка є правонаступником прав та обов`язків Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області, не оспорювалось, вищевказане рішення виконавчого комітету Мостиської районної ради народних депутатів Львівської області та державний акт не скасовані, не визнавались недійсними та є чинними. Попри те, що спірна земельна ділянка була інвентаризована Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області, наказом №13-4879/16-18-СГ від 26.09.2018р. передана у комунальну власність Мостиської міської ради Львівської області, та їй присвоєно кадастровий номер 4622485200:04:000:0234, в матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що відповідач, як за життя [PERSON] , так і після його смерті, звертався і з позовом про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, а тому, на переконання суду, право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою [PERSON] не припинялось та було дійсним до його смерті. Крім цього, після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] постійно користувалася спірною землею. Зокрема, на підтвердження даного факту стороною позивача було долучено копії квитанцій про сплату земельного податку з 2013 по 2018 роки. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У разі відсутності заповіту спадкування здійснюється за законом. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Так, [PERSON] є спадкоємцем першої черги спадкування за законом майна свого чоловіка [PERSON] , оскільки перебувала з ним у шлюбі. Інших спадкоємців першої черги за законом, а також інших осіб, які могли б претендувати на спадщину після смерті [PERSON] , судом не встановлено. Статтею 1265 ЦК України передбачено, що у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. [PERSON] є спадкоємцем п`ятої черги спадкування за законом майна померлої [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] , але юридично її не оформила. При цьому, інших можливих спадкоємців, які б претендували на спадщину [PERSON] , крім позивача [PERSON] , судом не встановлено. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Тлумачення статей 1268, 1269 ЦК України свідчить, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно із пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Зміст наведених норм закону свідчить про те, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця на момент смерті спадкодавця зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст.1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи наведені вище обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту, що [PERSON] прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті її чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] , як така, що постійно проживала із спадкодавцем ( [PERSON] ) на час відкриття спадщини за адресою: с.Буховичі Яворівського району Львівської області є законними, обґрунтованими та доведеними в судовому засіданні, а тому вони підлягають задоволенню. Також дослідженими судом доказами беззаперечно встановлено, що [PERSON] належало право довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку для ведення фермерського господарства площею 18 га, таке право є дійсним та може бути успадковане, однак позивач не може його реалізувати шляхом нотаріального оформлення. Відтак, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і в частині визнання за [PERSON] права довічного успадковуваного володіння на вказану земельну ділянку.

Outcome: approved