Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест», [PERSON] , Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, треті особи Акціонерне товариство «ОКСІ Банк», Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», [PERSON] , в якому, з урахуванням змінених та уточнених позовних вимог, просила: скасувати рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Поповича В.В. №43691637 від 25.10.2018 року про реєстрацію за ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» права власності на нежитлове приміщення площею 92,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07.11.2018 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М., зареєстрований в реєстрі за №710; витребувати з незаконного володіння [PERSON] та повернути у власність [PERSON] нежитлове приміщення площею 92,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Івано-Франківського міськового суду Івано-Франківської області від 04 лютого 2019 року (суддя Шамотайло О.В.) об`єднано в одне провадження справу № 344/19516/18-ц провадження № 2/344/1989/19 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест», виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про скасування запису про реєстрацію права власності номер 28554050 від 23.10.2018 року, здійсненого державним реєстратором виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Попович В.В. щодо реєстрації за ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» права власності на нежитлові приміщення площею 92,5 кв.м., розташовані за адресою: [ADDRESS] та № 344/19045/18,\~ провадження № 2/344/1957/19 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Алькор Інвест», [PERSON] \~\~\~ про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення. Позовні вимоги мотивувала незаконністю реєстрації за ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» права власності на іпотечні приміщення, які належали [PERSON] (нежитлове приміщення площею 92,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] ), та, у зв`язку з цим, недійсністю подальшого договору купівлі-продажу даного спірного майна, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» та [PERSON] . Зокрема, посилалася на те, що ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» порушило встановлений іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку» порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Письмову вимогу про усунення порушень та зверненя стягнення на предмет іпотеки Позивач не отримувала, у зв`язку з чим у ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» не виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Також на день прийняття рішення про реєстрацію права власності на спірне нежитлове приміщення за ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» оцінка вартості майна не була проведена, що є перешкодою для оформлення права власності за іпотекодержателем. В судових засіданнях представники Позивача позовні вимоги підтримували та просили їх задовольнити. Відповідачем [PERSON] на адресу суду подано відзив на позов, у якому він проти позовних вимог заперечив та просив відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування заперечень на позов посилався на те, що він є законним власником нежитлових приміщень площею 92,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , право власності на яке набуто згідно з вимогами законодавства на підставі договору купівлі-продажу, керуючи принципом свободи договору, погодивши умови та зміст договору, а також ціну відчуження. На момент укладення договору нотаріусом було встановлено та перевірено право власності продавця на об`єкт відчуження, встановлено належність спірного майна ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» та відсутність будь-яких прав третіх осіб на це нерухоме майно. Отже, як зазначено у відзиві, [PERSON] є законним власником нерухомого майна, добросовісним набувачем, який набув дане майно у власність на підставі відплатного договору, сплативши ціну продажу та всі інші платежі, в тому числі, податки. Будь-які підстави вважати оскаржуваний договір недійсним чи неукладеним, на думку [PERSON] , відсутні. Посилається також на те, що спірне майно вибуло з володіння [PERSON] з її волі, оскільки вона підписала відповідне іпотечне застереження в договорі іпотеки, як і сам договір іпотеки. В судових засіданнях представник [PERSON] проти позовних вимог [PERSON] заперечував, просив в їх задоволенні відмовити. Відповідачем ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» - на адресу суду направлено відзив на позов, у якому даний відповідач проти позовних вимог заперечив та просив відмовити в їх задоволенні. Заперечуючи проти позову, представник ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» у відзиві посилався на те, що [PERSON] є законним власником нежитлових приміщень площею 92,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , право власності на яке набуто згідно з вимогами законодавства на підставі договору купівлі-продажу, керуючи принципом свободи договору, погодивши умови та зміст договору, а також ціну відчуження. Між Позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» існували зобов`язальні правовідносини, у яких ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» був кредитором та іпотекодержателем по кредитних договорах з додатковими угодами до них, що були укладені між ВАТ «Райффайзенбанк Аваль» та [PERSON] (позичальник кредитних коштів), [PERSON] (іпотекодавець). ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» як іпотеко держатель скористалось своїм правом та звернуло стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 19.04.2005 року в рахунок погашення заборгованості позичальника [PERSON] перед ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» шляхом набуття права власності на нерухоме майно нежитлові приміщення площею 92,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , в порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Позивачем не надано жодного доказу, що нею не отримувалося повідомлення від ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» про звернення стягнення на предмет іпотеки. Посилається на те, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірного нежитлового приміщення за відплатним договором купівлі-продажу майна, який укладено між його сторонами з дотримання вимог чинного законодавства, як і на те, що спірне майно вибуло з володіння [PERSON] з її волі, у зв`язку з чим, на думку представника\~ відповідача, підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні. Представником ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» на адресу суду подано заяву про розгляд справи без його участі. Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про дату та час судових засідань повідомлявся належним чином. На адресу суду представником Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради подано відзив на позов, у якому він посилається на відсутність підстав для скасування запису про реєстрацію права власності державного реєстратора та скасування права власності на спірний об`єкт нерухомого майна. Зазначає, що державному реєстратору було надано всі необхідні документи для прийняття віповідного рішення про державну реєстрацію права власності. Третіми особами Акціонерним товариством «ОКСІ Банк» та Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» на адресу суду подано заяви про розгляд справи без їх участі. Третьою особою [PERSON] на адресу суду подано письмові пояснення, у яких вона підтримала позовні вимоги [PERSON] та посилалася на необґрунтованість розрахунку її заборгованості за генеральними кредитними угодами, який подавався державному реєстратору для реєстрації права власності на спірне нежитлове приміщення за ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест». В судових засіданнях [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримувала, просила її позови задовольнити. Ухвалою Івано-Франківського міськового суду Івано-Франківської області від 21.11.2018\~ року у справі №344/19045/18 (суддя Шамотайло О.В.) задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову в цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Алькор Інвест», [PERSON] \~\~ про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення про забезпечення позову. Заборонено органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо нежитлових приміщень, розташованих за адресою [ADDRESS] , які належать [PERSON] ( [ADDRESS] , ідентифікаційний код фізичної особи [NUMBER] ), до завершення строків визначених ст. 158 ЦПК України. Заборонено [PERSON] (прож. [ADDRESS] ) у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії на користь інших осіб щодо відчуження майна, а саме щодо нежитлових приміщень, розташованих за адресою [ADDRESS] , які належать [PERSON] ( [ADDRESS] , ідентифікаційний код фізичної особи [NUMBER] ), до завершення строків визначених ст. 158 ЦПК України. 03 червня 2022 року ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з зустрічним позовом до [PERSON] , треті особи Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, [PERSON] , Публічне акціонерне товариство «ОКСІ Банк», Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просило звернути стягнення на нежитлові приміщення площею 92,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , які належать [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 10.01.2005 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради шляхом, визначеним статтею 38 Закону України «Про іпотеку», а саме на підставі рішення суду шляхом продажу майна ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, на день проведення продажу, для чого забезпечити право ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» щодо всіх повноважень продавця, в тому числі подання заяв, отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, подання та отримання будь-яких документів, довідок, витягів, заяв, а також вільного доступу уповноважених представників до предмета іпотеки тощо, необхідних для здійснення продажу, а кошти одержані від реалізації предмета іпотеки скерувати для задоволення вимог ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» за кредитним договором №014/14-20/238-3 від 31.05.2006 та за Кредитним договором №010/14-10-533 G010/14-20/238 від 27.07.2007 року, які укладені в межах Генеральної Кредитної угоди №010/14-20/238 від 18.04.2005 року в розмірі 1 644 914,02 грн. Вимоги зустрічного позову мотивувало тим, що 17.08.2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» придбало право вимоги заборгованості по Генеральній Кредитній угоді №010/14-20/238 від 18.04.2005 року, в межах якої укладено кредитний договір №014/14-20/238-3 від 31.05.2006 та за Кредитним договором №010/14-10-533 G010/14-20/238 від 27.07.2007 року разом з додатками, а також з додатковими угодами/договорами до них, укладених між [PERSON] та АППБ «Аваль» - на підставі договору відступлення права вимоги від 17.08.2018 року, який укладено між ПАТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест». Крім того, 17.08.2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» на підставі договору про відступлення прав за іпотечним договором стало іпотекодержателем нерухомого майна нежитлові приміщення площею 92,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , які належать [PERSON] , якими забезпечено виконання зобов`язань по Генеральній Кредитній угоді №010/14-20/238 від 18.04.2005 року та Додатковій угоді №1 до Генеральної Кредитної угоди №010/14-20/238 від 18.04.2005 року від 28.12.2005 року. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за Генеральною Кредитною угодою №010/14-20/238 від 18.04.2005 року та укладених в її межах кредитних договорів утворилася заборгованість в загальній сумі 1 644 914,02 грн. 12.08.2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» було надіслано відповідачу повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки за №12092018. Посилається також на те, що право на звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, визначеному у відповідному застереженні, не перешкоджає іпотеко держателю застосувати інші встановлені законом про іпотеку способи звернення стягнення на предмет іпотеки, уу тому числі і в судовому порядку, у зв`язку з чим подано даний зустрічний позов. Ухвалою Івано-Франківського міськового суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2022 року (суддя Шамотайло О.В.) об`єднано в одне провадження первісний позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест», виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача- ПАТ «ОКСІ БАНК», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»\~ про скасування запису про реєстрацію права власності номер 28554050 від 23.10.2018 року, здійсненого державним реєстратором виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Попович В.В. щодо реєстрації за ТОВ Фінансова компанія Алькор Інвест права власності на нежитлові приміщення площею 92,5 кв.м., розташовані за адресою: [ADDRESS] та за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Алькор Інвест», [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та\~ зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Алькор Інвест\~ до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, [PERSON] , ПАТ «ОКСІ БАНК», АТ «Райффайзен Банк Аваль»\~\~ про звернення стягення на предмет іпотеки. Надано справі загальний номер: Справа №344/19516/18, Провадження № 2/344/247/22. Представником Позивача за зустрічним позовом подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він вимоги зустрічного позову підтримав та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву на зустрічний позов не скористалася. В судовому засіданні її представники проти вимог зустрічного позову заперечували, посилаючись на його передчасність та необґрунтованість, вважали не доведеною суму заборгованості за кредитними договорами. Треті особи Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, [PERSON] , Публічне акціонерне товариство «ОКСІ Банк», Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» - письмових пояснень стосовно зустрічного позову не подавали. Представник [PERSON] в судовому засідання посилався на передчасність зустрічного позову, при його вирішенні покладався на розсуд суду. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 вересня\~ 2024 року до участі у справі в статусі третьої особи залучено [PERSON] . Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти вимог зустрічного позову заперечувала, посилалася на те, що наведений в зустрічному позові розрахунок заборгованості є необґрунтованим та завищеним. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Проаналізувавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 18 квітня 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) було укладено Генеральну Кредитну угоду №010/14-20/238 (том 2, а.с.226-227), та додаткові угоди до неї (том 2, а.с.228-231), відповідно до якої кредитор на підставі цієї генеральної угоди зобов`язувався надавати позичальнику грошові кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї генеральної кредитної угоди і які є її невід`ємними частинами (пункт 1.1 генеральної угоди). В рамках Генеральної Кредитної угоди №010/14-20/238 від 18.04.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) укладено Кредитний договір №014/14-20/238-3 від 31.05.2006 року (том 2, а.с.232) з додатковими угодами до нього (том 2, а.с.233-237) та Кредитний договір №010/14-10-533 G010/14-20/238 від 27.07.2007 року (том 2, а.с.238-241) з додатковими угодами до нього (том 2, а.с.242-246). Зокрема, граничний строк виконання [PERSON] кредитних зобов`язань за Генеральною Кредитною угодою №010/14-20/238 від 18.04.2005 року та укладеними в її рамках договорами було встановлено до 01.12.2017 року (том 1, а.с.201) 19 квітня 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (іпотекодержатель), [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (майновий поручитель-іпотекодавець) укладено Договір іпотеки (том 2, а.с.219-221), який забезпечував вимогу іпотекодержателя, що випливає з генеральної кредитної угоди №010/14-20/238 від 18.04.2005 року, укладеної між іпотекодержателем та позичальником, за умовами якого позичальник зобов`язаний до 21 квітня 2008 року повернути іпотекодержателю кредит у розмірі 60 000 доларів США, сплатити проценти за користування ним згідно умов кредитного договору, а також можливу неустойку у розмірі і у випадках, передбачених кредитним та цим договором. У відповідності до даного договору іпотеко держатель має право у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення в повному обсязі за рахунок майна, заставленого на нижче вказаних умовах (пункт 1.1 договору іпотеки). Відповідно до пункту 1.2 Договору іпотеки від 19.04.2005 року предметом іпотеки є, зокрема: нежитлові приміщення площею 92,5 кв.м, зазначені в платі літерою «А», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , які належать майновому поручителю іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 10.01.2005 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради. Пунктом 5.1 Договору іпотеки від 19.04.2005 року визначено, що у разі порушення основного зобовязання або умов цього договору іпотекодержатель надсилає позичальнику та майновому поручителю-іпотекаодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому докуументі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про викоанння порушенного зобовязання у не менш, ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягм встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до пункту 5.2 Договору іпотеки від 19.04.2005 року іпотекодержатель набуває права звертнути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання у наступних випадках: якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а сааме при повному або частковосму неповерненні у встановлкений кредитним договором строк суми кредиту; або при несплаті чи частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сумм процентів; або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сумм неустойки (пені, штрафних санкцій); при смерті позичальника або (та) майнового поручителя-іпотекодавця. За змістом пункту 5.4 Договору іпотеки від 19.04.2005 року звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно пункту 5.5 Договору іпотеки від 19.04.2005 року способи задоволення вимог іпотекоджержателя: 5.5.1 у випадку невиконання позичальником та майновим поручителем-іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунененя порушених зобов`язань за цим або кредитним договором встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки. В таком випадку цей договір згідно ст. 36,37 Закону України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього договорку іпотеки, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом. В подальшому між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (іпотекодержатель), [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (майновий поручитель-іпотекодавець) укладено чотири Договори про внесення змін до договору іпотеки від 19.04.2005 року (том 2, а.с.222-225). 17 серпня 2018 року між Акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» (первісний кредитор) та Публічним акціонерним товариством «ОКСІ БАНК» (новий кредитор) укладено Договір відступлення права вимоги (том 3, а.с.44-47), за змістом якого в порядку та на умовах, визначених договором, первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором (Генеральною Кредитною угодою №010/14-20/238 від 18.04.2005 року, укладеною між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] , Кредитним договором №014/14-20/238-3 від 31.05.2006 року та Кредитним договором №010/14-10-533 G010/14-20/238 від 27.07.2007 року; Договором іпотеки від 19.04.2005 року, укладеним між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», [PERSON] та [PERSON] ), а новий кредитор заміняє первісного кредитора як сторону кредитора у кредитному договорі та приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором (розділ 1 та пункт 2.1 договору відступлення права вимоги). Додатком 1 до Договору відступлення права вимоги від 17 серпня 2018 року, укладеного між Акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «ОКСІ БАНК», затверджено Розрахунок заборгованості за кредитним договором №014/14-20/238-3 від 31.05.2006 року (том 3, а.с.47 зворот-48), за змістом якого загальна сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором №014/14-20/238-3 від 31.05.2006 року становить 817 534,14 грн. Додатком 2 до Договору відступлення права вимоги від 17 серпня 2018 року, укладеного між Акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «ОКСІ БАНК», затверджено Розрахунок заборгованості за Кредитним договором №010/14-10-533 G010/14-20/238 від 27.07.2007 року (том 3, а.с.48 зворот-49), за змістом якого загальна сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором №010/14-10-533 G010/14-20/238 від 27.07.2007 року становить 827 379,88 грн. Між Акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «ОКСІ БАНК» 17 серпня 2018 року також підписано Акт приймання-передачі документації за договором відступлення права вимоги від 17 серпня 2018 року (том 3, а.с.50 зворот-51). 17 серпня 2018 року між Акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» (первісний кредитор) та Публічним акціонерним товариством «ОКСІ БАНК» (новий кредитор) укладено Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С.М. за реєстровим номером Д254 (том 3, а.с.53-54), за яким відступлено право вимоги за Договором іпотеки, укладеним 19.04.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (іпотекодержатель), [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (майновий поручитель-іпотекодавець), та додатковими угодами до нього. Згідно пункту 1.3 даного Договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С.М. за реєстровим номером Д254, предметом іпотеки за договорами іпотеки, право вимоги за яким відступається за цим договором є: нежитлові приміщення загальною площею 92,5 кв.м, зазначені в плані літерою «А», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Додатком №1 до Договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С.М. за реєстровим номером Д254 затверджено Акт прийому-передачі документів за Договором про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С.М. за реєстровим номером Д254 (том 3, а.с.55). 17 серпня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «ОКСІ БАНК» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» (новий кредитор) укладено Договір відступлення права вимоги (том 3, а.с.56-9), за змістом якого в порядку та на умовах, визначених договором, первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором (Генеральною Кредитною угодою №010/14-20/238 від 18.04.2005 року, укладеною між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] , Кредитним договором №014/14-20/238-3 від 31.05.2006 року та Кредитним договором №010/14-10-533 G010/14-20/238 від 27.07.2007 року; Договором іпотеки від 19.04.2005 року, укладеним між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», [PERSON] та [PERSON] , Договором поруки від 28.08.2009 року), а новий кредитор заміняє первісного кредитора як сторону кредитора у кредитному договорі та приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором (розділ 1 та пункт 2.1 договору відступлення права вимоги). Додатком 1 до Договору відступлення права вимоги від 17 серпня 2018 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «ОКСІ БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест», затверджено Розрахунок заборгованості за кредитним договором №014/14-20/238-3 від 31.05.2006 року (том 3, а.с.59 зворот), за змістом якого загальна сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором №014/14-20/238-3 від 31.05.2006 року становить 817 534,14 грн. Додатком 2 до Договору відступлення права вимоги від 17 серпня 2018 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «ОКСІ БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест», затверджено Розрахунок заборгованості за Кредитним договором №010/14-10-533 G010/14-20/238 від 27.07.2007 року (том 3, а.с.60), за змістом якого загальна сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором №010/14-10-533 G010/14-20/238 від 27.07.2007 року становить 827 379,88 грн. Між Публічним акціонерним товариством «ОКСІ БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» 17 серпня 2018 року також підписано Акт приймання-передачі документації за договором відступлення права вимоги від 17 серпня 2018 року (том 3, а.с.61 зворот-62). 17 серпня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «ОКСІ БАНК» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» (новий кредитор) укладено Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С.М. за реєстровим номером Д254 (том 3, а.с.63-64), за яким відступлено право вимоги за Договором іпотеки, укладеним 19.04.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (іпотекодержатель), [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (майновий поручитель-іпотекодавець), та додатковими угодами до нього. Згідно пункту 1.3 даного Договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С.М. за реєстровим номером Д254, предметом іпотеки за договорами іпотеки, право вимоги за яким відступається за цим договором є: нежитлові приміщення загальною площею 92,5 кв.м, зазначені в плані літерою «А», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Додатком №1 до Договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С.М. за реєстровим номером Д254 затверджено Акт прийому-передачі документів за Договором про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С.М. за реєстровим номером Д254 (том 3, а.с.65). Повідомленнями про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання вих. №12092018 від 12.09.2018 року та №12092018 від 12.09.2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» повідомляла [PERSON] та [PERSON] про розмір заборгованості за кредитними договорами та вимагала достроково виконати порушене зобов`язання по Генеральній Кредитній угоді №010/14-20/238 від 18.04.2005 року шляхом погашення всієї суми заборгованості в тридцяти денний строк з дня отримання повідомлення. Попереджало, що у разі невиконання даної вимоги у визначений строк ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі від свого імені або задовольнить забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (том 1, а.с.314-320, 321-328). Вказані повідомлення направлялися поштовими відправленнями з рекомендованими повідомленнями про вручення на адресу [PERSON] ( [ADDRESS] ) та [PERSON] ( [ADDRESS] ). Зі змісту рекомендованого повідомлення про вручення №7601502808531 та роздруківки із сайту Укрпошти (том 1, а.с.317, 319-320) вбачається факт вручення вказаного повідомлення [PERSON] 18.09.2018 року. Зі змісту рекомендованого повідомлення про вручення №7601502808541 та роздруківки із сайту Укрпошти (том 1, а.с.325, 327-328) вбачається факт вручення вказаного повідомлення [PERSON] 18.09.2018 року. 23.10.2018 року уповноважений представник ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» звернувся до державного реєстратора Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради із заявою про реєстрацію за ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» права власності на об`єкт нерухомого майна нежитлові приміщення загальною площею 92,5 кв.м, зазначені в плані літерою «А», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (том 1, а.с.156). Належним чином завірені копії реєстраційної справи, заведеної на підставі вищевказаної заяви, яка містить всі документи, які подавалися представником ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» для вчинення відповідної реєстраційної дії, міститься в матеріалах справи (том 1, а.с.226-331). 25.10.2018 року державним реєстратором Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Поповичем В.В. прийнято Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 43691637, на підставі якого за ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» зареєстровано право власності на нежитлові приміщення загальною площею 92,5 кв.м, зазначені в плані літерою «А», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (том 1, а.с.163-164). В графі «Підстава виникнення права власності» Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (том 1, а.с.163-164) державним реєстратором зазначено повний перелік документів, які подавалися представником ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» для реєстрації права власності на спірний об`єкт. 07 листопада 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Д.М.Щелковим (том 1, а.с.69), за яким продавець продав (передав у власність), а покупець купив (прийняв у власність) нежитлове приміщення загальною площею 92,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і сплачує за нього ціну, визначену цим договором (пункт 1 Договору купівлі-продажу). Продаж нежитлового приміщення за домовленістю сторін вчинено за 402 000,00 гривень, які покупець сплатив продавцю, дотримуючись вимог чинного законодавства, в національній валюті України гривні, в повному обсязі, до підписання сторонами цього договору (пункт 4 Договору купівлі-продажу). 07.11.2018 року на підставі зазначеного Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07.11.2018 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Д.М.Щелковим зареєстровано за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення загальною площею 92,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (том 1, а.с.70). Посилаючись на незаконність реєстрації за ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» права власності на іпотечні приміщення, які належали [PERSON] (нежитлове приміщення площею 92,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] ), та, у зв`язку з цим, недійсність подальшого договору купівлі-продажу даного спірного майна, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» та [PERSON] , [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію за ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» права власності на нежитлове приміщення; визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення; витребування з незаконного володіння [PERSON] та повернення у власність [PERSON] нежитлового приміщення. Посилаючись на наявність у [PERSON] непогашеної заборгованості за кредитними договорами, що укладені в рамках Генеральної Кредитної Угоди від 19.04.2005 року, ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» звернулася до суду із зустрічним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки нежитлове приміщення площею 92,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , які належать [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 10.01.2005 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради шляхом, визначеним статтею 38 Закону України «Про іпотеку». 1) Щодо первісного позову [PERSON] про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна. Стосовно способу захисту порушенного права Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод\~ визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі №373/326/17 (провадження № 14-201цс21), зіславшись на свою сталу та сформовану судову практику, вказала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших. Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні висновки викладені також і в інших постановах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постановах Верховного Суду: від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), від 08 липня 2020 року у справі № 462/5536/16-ц (провадження № 61-34501св18), від 01 грудня 2021 року у справі № 463/2340/17 (провадження № 61-16441св20). У спірних правовідносинах майно (спірне нежитлове приміщення), яке Позивач вважає своєю власністю, що вибуло з її володіння поза її волею, зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Відтак, належним способом захисту у цій справі є позовна вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, яка Позивачем пред`явлена. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у ряді постанов Великої Палати Верховного Суду. Отже, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про скасування рішення державного реєстратора та визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення слід відмовити у зв`язку з обранням неефективного способу захисту права. Стосовно вимог [PERSON] до відповідача Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Позивач [PERSON] пред`явила вимогу про скасування рішення державного реєстратора, визначивши відповідачем Виконавий комітет Івано-Франківської міської ради. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (провадження № 14-61цс19, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19) та інших звертала увагу на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Згідно висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (провадження № 14-445цс19), спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та стосовно якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може бути належним відповідачем у такому спорі. Відповідно позовна вимога про скасування рішення державного реєстратора не може бути звернена до державного реєстратора, якого Позивач визначила співвідповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження. Оскільки позов у вказаній частині заявлений до неналежного відповідача, тому в задоволенні позову, пред`явленого до державного реєстратора (Виконавчого комітету Івано-Франківськоїх міської ради) як неналежного відповідача, слід відмовити. Щодо позовної вимоги про витребування майна. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №639/7253/18. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Оскільки добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Вказаний у ч. 1 ст. 388 ЦК України перелік підстав, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Виключенням є закріплене у ч. 2 ст. 388 ЦК України правило, згідно з яким майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Аналізуючи зміст спірних правовідносин та наведені [PERSON] підстави позовних вимог про витребування майна, Суд зауважує наступне. Посилаючись на наявність підстав для витребування майна, [PERSON] вказує на те, що спірне майно вибуло з її володіння поза її волею, оскільки при застосуванні процедури звернення стягнення на іпотечне майно на підставі іпотечного застереження було порушено вимоги закону (неповідомлення її іпотекодержателем про усунененя порушених зобов`язань, та неподання державному реєстратору документу про оцінку майна на час здійснення реєстрації права власності на спірний об`єкт за ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест»). Щодо законності набуття ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» права власності на спірний об`єкт на підставі договору про іпотечне застереження. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2024 року у справі №201/15228/17 (провадження № 14-183цс23) (пункти 7.2-7.34, 11.1-11-3) зазначила: Кредитні правовідносини за своєю правової природою є договірними цивільними відносинами; на них повною мірою поширюються вимоги цивільного законодавства, зокрема приписи про неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, а також принципи свободи договору, свободи підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, судового захисту цивільного права та інтересу, справедливості, добросовісності та розумності, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Зазначені приписи вимагають від учасників правовідносин діяти не тільки відповідно до законодавства, а й у необхідних випадках за аналогією права (стаття 8), за звичаями ділового обороту (стаття 7); добросовісно, при здійсненні своїх прав утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускати дії з наміром завдати шкоди іншій особі, а також дій, що є зловживанням правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства тощо (стаття 13 ЦК України). Водночас особа не може бути примушена до дій, що не є обов`язковими для неї, або дій, що знаходяться поза межами актів цивільного законодавства або договору. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (стаття 14 ЦК України). Зазначені правила чинного цивільного законодавства, які містять принципи регулювання цивільних правовідносин, спрямовують учасників цивільного обороту діяти добросовісно, відповідно до законодавства та договору, намагаючись використовувати свої права до того ступеня, щоб не порушити права іншої особи. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статті 625 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України). Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Подільний об`єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку лише у випадках, визначених законом (частина перша статті 575 ЦК України). Можливість і порядок звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені, зокрема у Законі України № 898-IV. Іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (пункт 2 частини першої статті 1 Закону № 898-IV (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)). У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (стаття 12 Закону № 898-IV). У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (стаття 33 Закону № 898-IV). Відповідно до частини першої статті 35 Закону № 898-IVу разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Наведена правова норма спрямована на забезпечення фактичного повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Згідно зі статтею 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідно до статті 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Отже, чинним законодавством передбачений порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Частиною першою статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. Згідно з частиною першою статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. За змістом частин другої, четвертої статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Згідно з пунктом 57 Порядку № 1127 (тут і далі в редакції, чинній на момент реєстрації права власності майна за іпотекодержателем) для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Отже, у пункті 61 Порядку № 1127 наведено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. З огляду на викладене, Порядок № 1127 не передбачав, що звіт про оцінку предмета іпотеки входить до переліку документів, необхідних для подання державному реєстратору. Вимога щодо подання державному реєстратору такого звіту була доповнена до Порядку №1127 лише 26 лютого 2020 року. Втім, виходячи із принципу lex superior, «у разі суперечності застосовуються норми, що закріплюються в нормативно-правових актах, які мають більш високу юридичну силу», хоч Порядком № 1127 до 26 лютого 2020 року не було передбачено обов`язкового надання оцінки предмета іпотеки, проте така вимога містилася у частині третій статті 37 Закону №898-IV, що має вищу юридичну силу. Зокрема, частиною третьою статті 37 Закону № 898-IV визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Отже, іпотекодержатель, станом на момент виникнення спірних у цій справі правовідносин, не міг набути у власність предмет іпотеки без визначення вартості такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності. Зазначене обґрунтовується, зокрема і тим, що згідно із другим реченням частини третьої статті 37 Закону № 898-IV у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. У постановах від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19) Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, яка впливає на визначення правомірності державної реєстрації переходу права власності на іпотечне майно при позасудовому врегулюванні. У зазначених постановах Велика Палата Верховного Суду однозначно сформулювала правові висновки щодо обов`язковості подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Касаційний цивільний суд зазначив, що нині не сформульований правовий висновок за таких обставин справи, коли позивач просить скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, обґрунтовуючи свій позов лише відсутністю оцінки майна. Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що підставою для скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки є порушення іпотекодержателем вимог законодавства при реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. До таких порушень належить, зокрема й відсутність експертної оцінки предмета іпотеки на день його відчуження. Отже, як висновано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2024 року у справі №201/15228/17 (провадження № 14-183цс23), до 26 лютого 2020 року Порядок № 1127 не передбачав подання державному реєстратору звіту про оцінку предмета іпотеки, проте така вимога передбачалася у частині третій статті 37 Закону № 898-IV, що має вищу юридичну силу та відповідно до якої іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, й зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, тому іпотекодержатель зобов`язаний надати державному реєстратору документ про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ним. Підставою для скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки є порушення іпотекодержателем вимог законодавства при реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. До таких порушень належить, зокрема й ненадання експертної оцінки предмета іпотеки на день його відчуження.» Щодо посилання [PERSON] на неотримання нею, як іпотекодавцем, вимог іпотекодержателя про погашення заборгованості за договором кредиту та попередження, що у разі несплати буде звернуто стягнення на іпотечне майно. У\~ постановах Верховного Суду України від 11 квітня 2017 року у справі № 822/864/15 та від 12 квітня 2017 року у справі № 822/862/15 зроблено висновок про те, що підтвердженням отримання письмової вимоги банку, яка пересилалася поштою рекомендованим листом, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, має бути повідомлення про вручення поштового відправлення, яке має бути вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила № 270), та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211. У пункті 2 Правил № 270 передбачено, що повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу це повідомлення, яким оператор поштового зв`язку доводить до відома відправника чи уповноваженої ним особи інформацію про дату вручення реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом та прізвище одержувача. Згідно з пунктом 94 Правил № 270 прості та рекомендовані поштові відправлення, повідомлення про надходження поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичні друковані видання, адресовані юридичним особам, можуть доставлятися з використанням абонентських поштових скриньок, що встановлюються на перших поверхах приміщень чи інших доступних для цього місцях або у канцелярії, експедиції тощо, розміщені на перших поверхах приміщень, чи видаватися в приміщеннях об`єкта поштового зв`язку представникам юридичних осіб, уповноваженим на одержання пошти. У пункті 99 Правил № 270 зазначено, що рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. Відповідно до пункту 104 Правил № 270 поштові перекази, посилки, листи чи бандеролі з оголошеною цінністю, а також прямі контейнери, згруповані поштові відправлення з позначкою «Консигнація», відправлення «EMS», міжнародні поштові відправлення з оголошеною цінністю, дрібні пакети, мішки «M» видаються адресату за умови пред`явлення ним документа, що посвідчує особу, або уповноваженій ним особі за умови пред`явлення нею документа, що посвідчує особу, та відповідної довіреності, засвідченої в установленому законодавством порядку. Отже, рекомендоване поштове відправлення, адресоване фізичній особі, вручається працівником об`єкта поштового зв`язку адресату після пред`явлення ним документа, що посвідчує особу, або повнолітньому члену сім`ї адресата у разі надання документа, що підтверджує їх родинні зв`язки, а рекомендоване поштове відправлення, адресоване юридичній особі, вручається уповноваженій особі за умови пред`явлення нею документа, що посвідчує особу, та відповідної довіреності, засвідченої в установленому законодавством порядку. Повідомлення про вручення поштового відправлення має містити інформацію про дату вручення поштового відправлення та прізвище одержувача. Судом встановлено, що Повідомленнями про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання вих. №12092018 від 12.09.2018 року та №12092018 від 12.09.2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» повідомляла [PERSON] та [PERSON] про розмір заборгованості за кредитними договорами та вимагала достроково виконати порушене зобов`язання по Генеральній Кредитній угоді №010/14-20/238 від 18.04.2005 року шляхом погашення всієї суми заборгованості в тридцяти денний строк з дня отримання повідомлення. Попереджало, що у разі невиконання даної вимоги у визначений строк ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі від свого імені або задовольнить забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (том 1, а.с.314-320, 321-328). Вказані повідомлення направлялися поштовими відправленнями з рекомендованими повідомленнями про вручення на адресу [PERSON] ( [ADDRESS] ) та [PERSON] ( [ADDRESS] ). Зі змісту рекомендованого повідомлення про вручення №7601502808531 та роздруківки із сайту Укрпошти (том 1, а.с.317, 319-320) вбачається факт вручення вказаного повідомлення [PERSON] 18.09.2018 року. Зі змісту рекомендованого повідомлення про вручення №7601502808541 та роздруківки із сайту Укрпошти (том 1, а.с.325, 327-328) вбачається факт вручення вказаного повідомлення [PERSON] 18.09.2018 року. Отже, повідомлення про вручення поштових відправлень [PERSON] та [PERSON] містять інформацію про дату вручення рекомендованого поштового відправлення та прізвище особи-одержувача з відміткою поштового органу «особисто». Крім того, ці повідомлення про вручення поштових відправлень містять підписи працівників відділення поштового зв`язку, які перевіряли особи одержувачів, та відбитки штампів об`єктів поштового зв`язку, що відповідає положенням Правил № 270, а тому у суду відсутні підстави не враховувати зазначені повідомлення на підтвердження виконання іпотекодержателем вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку». Суд відхиляє посилання представників [PERSON] на те, що місце її проживання не було зареєстровано за адресою [ADDRESS] , і вона там станом на 18.09.2018 року не проживала, оскільки знаходилася за кордоном, оскільки вказану адресу [PERSON] було зазначено в Договорі іпотеки від 19.04.2005 року та в усіх договорах про внесення змін до даного договору іпотеки. Доказів наявності в розпорядженні іпотекодержателя іншої адреси [PERSON] , повідомленої нею належдним чином, матеріали справи не містять. Крім того, принцип добросовісної поведінки боржника у зобов`язанні покладав на [PERSON] , як іпотекодавця за іпотечним договором, у разі виїзду за кордон повідомити іпотекодержателя про зміну адреси проживання. Отже, Судом встановлено, що вимоги про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки і повідомлення про вручення поштового відправлення були надані державному реєстратору та містяться в матеріалах реєстраційної справи. При цьому, як вже було зазначено, у частині третій статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Судом встановлено, що в реєстраційній справі (том 1, а.с.226-331) немає оцінки нерухомого майна (нежитлове приміщення площею 92,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] ) на момент його відчуження. При цьому, як вже було зазначено, у своїх постановах Велика Палата Верховного Суду однозначно висловила правові висновки щодо необхідності подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Таким чином, іпотекодержатель ТОВ «Фінансова компанія «Алькор», станом на момент виникнення спірних у цій справі правовідносин, не міг набути у власність предмет іпотеки без визначення вартості такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності. За таких обставин Суд погоджується з тим, що реєстрація за ТОВ «Фінансова компанія «Алькор» права власності на іпотечне майно нежитлове приміщення площею 92,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] відбулася з порушенням закону, а тому така реєстрація є незаконною. Під час здійснення державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за іпотекодержателем не враховано положення частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки така державна реєстрація була проведена за відсутності відомостей в реєстраційній справі про вартість предмета іпотеки, визначену на момент такого набуття. А тому, незаконінсть набуття права власності на спірний об`єкт унеможливлювала його відчуження ТОВ «Фінансова компанія «Алькор» на користь іншої особи, яким є відповідач [PERSON] . Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Частинами 1,2 с татті 388 ЦК України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна. Правовою підставою витребування майна [PERSON] зазначено пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Суд погоджується з існуванням даної підстави для витребування майна, оскільки спірне нежитлове приміщення вибуло з володіння [PERSON] не з її волі іншим шляхом (шляхом здійсненої з порушенням закону реєстрації права власності за іпотекодержателем на спірний об`єкт). Посилання представників відповідачів на те, що підписання іпотечного договору та наявного в ньому іпотечного застереження свідчить про наявність волі [PERSON] на перехід спірного майна до іпотекодержателя, могло би бути прийняте судом до уваги у випадку дотримання процедури звернення стягнення на іпотечне майно. Однак, оскільки реєстрація права власності на нежитлове приміщення за іпотекодержателем відбулася з порушенням закону відсутні підстави стверджувати, що подальше відчуження майна [PERSON] відбулося з волі [PERSON] . Щодо добросовісності [PERSON] та дотримання принципу пропорційності втручання у його право мирного володіння майном. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі «Конвенція») кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пунткти 166 - 168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки -встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19, пункти 40 - 43)). Можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними. Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Водночас не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зазначено, що вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови: від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови: від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)). Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Як зазначено Верховним Судом у постанові 17 січня 2024 року у справі №752/18246/21, провадження № 61-10623 св 23, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, провадження № 12-127гс19). Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. Близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19). Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном. Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20). У спірних правовідносинах наявні підстави для витребування майна у [PERSON] , такі, як\~ наявність заходу втручання в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними; наявність легітимної мети такого втручання (повернення майна законному власнику); існування справедливого балансу між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності, оскільки інтереси суспільства не можуть полягати у протиправному позбавленні законного власника його права власності. Крім того, Суд вважає, що, придбаваючи спірне майно за договором купівлі-продажу 07 листопада 2018 року, та будучи (повинен був бути) обізнаним про набуття продавцем ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» права власності на таке майно 23.10.2018 року (тобто за 15 днів до продажу) на підставі реалізації права звернення стягнення на іпотечне майно за статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (на підставі іпотечного застереження), [PERSON] , як добросовісний набувач, повинен був розуміти про те, що строк позовної давності щодо оскарження рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотекодержателем не сплив, а тому можлива наявність претензій третіх осіб, зокрема, позичальника та іпотекодавця, щодо законності такого рішення про реєстрацію права власності. Крім того, [PERSON] не був позбавлений можливості ініціювати перед продавцем спірного майна питання щодо законності дотримання ним процедури зверненян стягнення на предмет іпотеки. А тому, за обставин, що склалися, [PERSON] не міг мати повністю правомірних очікувань на набуття у власність спірного нерухомого майна. Враховуючи все вищевикладене в сукупності, Суд вбачає підстави для витребування у [PERSON] на користь [PERSON] нежитлового приміщення площею 92,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] . Рішення суду про витребування майна є підставою для реєстрації права власності на таке майно за [PERSON] , тобто повністю відновлює її порушене право. Отже, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. 2) Зустрічний позов ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» про звернення стягення на предмет іпотеки. Так, як встановлено Судом, 17.08.2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» на підставі договору про відступлення прав за іпотечним договором стало іпотекодержателем нерухомого майна нежитлові приміщення площею 92,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , які належать [PERSON] , якими забезпечено виконання зобов`язань по Генеральній Кредитній угоді №010/14-20/238 від 18.04.2005 року та Додатковій угоді №1 до Генеральної Кредитної угоди №010/14-20/238 від 18.04.2005 року від 28.12.2005 року. Обрунтовуючи зустрічний позов, позивач ТОВ «Фінансова компанія «Алькор» посилається на те, що у зв`язку з невиконанням зобов`язань за Генеральною Кредитною угодою №010/14-20/238 від 18.04.2005 року та укладених в її межах кредитних договорів у [PERSON] утворилася заборгованість в загальній сумі 1 644 914,02 грн. У зв`язку з цим просить звернути стягнення на нежитлове приміщення площею 92,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , які належать [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 10.01.2005 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради шляхом, визначеним статтею 38 Закону України «Про іпотеку», а саме на підставі рішення суду шляхом продажу майна ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, на день проведення продажу, для чого забезпечити право ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» щодо всіх повноважень продавця, в тому числі подання заяв, отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, подання та отримання будь-яких документів, довідок, витягів, заяв, а також вільного доступу уповноважених представників до предмета іпотеки тощо, необхідних для здійснення продажу, а кошти одержані від реалізації предмета іпотеки скерувати для задоволення вимог ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» за кредитним договором №014/14-20/238-3 від 31.05.2006 та за Кредитним договором №010/14-10-533 G010/14-20/238 від 27.07.2007 року, які укладені в межах Генеральної Кредитної угоди №010/14-20/238 від 18.04.2005 року в розмірі 1 644 914,02 грн. Так, відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка була чинна на час подання зустрічного позову 03.06.2022 року), якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог. Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю. Іпотекодержатель, який реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю, боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки. Згідно з пунктом 5-2 Розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону. Положення абзацу першого цього пункту не поширюються на нерухоме майно (нерухомість), оформлене в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами, укладеними після дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", або за договорами, до яких після дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" за погодженням сторін вносилися зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій. Розглядаючи зустрічний позов, Суд зауважує, що після набуття ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» 17.08.2018 року прав іпотекодержателя нерухомого майна\~ (нежитлові приміщення площею 92,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] ) на підставі договору про відступлення прав за іпотечним договором, ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» скористалося правом на зверненян стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за собою права власності на предмет іпотеки, та, в подальшому відчужила нерухоме майно за договором купівлі-продажу іншій особі ( [PERSON] ). При цьому, ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» з 23.10.2018 року, звернувши сятгнення на іпотечне майно шляхом реєстрації за собою права власності на нього на підставі договору про іпотечне застереження, втратила статус іпотекодержателя цього майна, ставши його власником. Станом на даний час власником нерухомого майна\~ (нежитлові приміщення площею 92,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] ) є [PERSON] , яким придбано майно на підставі договору купівлі-продажу. Задоволення первісного позову [PERSON] не спростовує вказаного вище висновку, оскільки рішення про задоволення первісного позову ще не набрало законної сили і не звернуто до виконання. Відтак, станом на даний час право власності [PERSON] на спірне майно не зареєстровано, а ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» статусу іпотекодержателя не відновило. З позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» може звернутися іпотекодержатель відповідного майна, яким позивач за зустрічним позовом не є. За таких обставин Суд приходить до висновку про передчасність зустрічного позову ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» та відсутність підстав для його задоволення. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.1. ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що при поданні 26.11.2018 року позову про скасування запису про державну реєстрацію речового права [PERSON] не було сплачено судового збору, однак її позовну заяву без руху не залишалося, і такий судовий збір залишився несплаченим до Державного бюджету, Суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір за позовну вимогу немайнового характреру в сумі 704,80 грн. Враховуючи, що при зміні позовних вимог [PERSON] не було оплачено судовим збором позовну вимогу про витребування майна, у зв`язку із задоволенням такої вимоги Суд вважає за необхідне стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест», ЄДРПОУ 39306471, та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на користь держави в спеціальний фонд Державного бюджету України витрати зі сплати судового збору в сумі по 496,20 грн. з кожного (992,40 грн. ставка судового збьору у 2022 році за подання позовної вимоги немайнового характеру). За зустрічним позовом витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача у звязку з відмовою в його задоволенні. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial