Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в обґрунтування вимог якого зазначив, що рішенням суду з відповідача на її користь стягнуто борг в сумі 2\~797\~550 гривень 00 копійок. Посилаючись на те, що суму боргу було визначено в еквіваленті 350\~000 доларів США та відповідач не виконав рішення суду і не повернув суму боргу, позивачка просить стягнути з останнього суму яка дорівнює різниці між сумою боргу станом на 05 серпня 2024 року в розмірі 14\~428\~750 гривень 00 копійок (350\~000 доларів США х 41,2250 гривень) та вже стягнутою за рішенням суду сумою боргу в розмірі 2\~797\~550 гривень 00 копійок і дорівнює 11\~631\~200 гривень 00 копійок (а.с. 1 4, 7 11). Позивачка не прибула в судове засідання. Представник позивачки в судовому засіданні підтримав вимоги позову та просила задовольнити позов з викладених у ньому підстав. Відповідач в судовому засіданні визнав позов, про що також надав суду відповідну письмову заяву (а.с. 31 34). Третя особа не прибула в судове засідання, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності (а.с. 30). Вислухавши вступне слово учасників процесу та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд встановив наступні обставини. Як на підставу своїх вимог позивачка посилається на факт укладення із відповідачем договору позики у формі розписки від 04 квітня 2013 року за змістом якої відповідач отримав від неї в позику грошові кошти в сумі 2\~797\~550 гривень 00 копійок зі строком повернення до 06 липня 2013 року, що за курсом НБУ на час складання розписки становить 350\~000 доларів США. Натомість, до позову не додано та під час розгляду справи в судовому засіданні сторонами не надано укладеного між сторонами договору позики у формі розписки відповідача від 04 квітня 2013 року. Також, в даному судовому засіданні під час розгляду справи по суті, в супереч вимогам статей 76 84 ЦПК України, сторонами не підтверджено належними і допустимими доказами обставини суми і валюти позики та валюти і суми повернення позики. Отже, під час розгляду справи позивачем, не виконано, передбаченого статтею 81 ЦПК України обов`язку довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12, 13 і 76 84 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та суд не наділений функцією доказування, позивачка не довела ту обставину, на яку вона посилається як на підставу своїх вимог, а саме: обставину укладення із відповідачем договору позики у формі розписки відповідача від 04 квітня 2013 року та обставини суми і валюти позики й валюти і суми повернення позики. Як наслідок, наведені за змістом позовної заяви доводи позивачки щодо боргу відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджені у встановленому цивільним процесуальним законом жодними фактичними доказами. При цьому, суд вважає, що позивачка беззаперечно мала можливість додати до позовної заяви усі докази, що підтверджують обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги. Згідно із частиною сьомою статті 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Воднораз, у суду відсутні сумніви у добросовісному здійсненні позивачкою її процесуальних прав і виконання обов`язків щодо доказів, оскільки у даній справі позивачці надано правову допомогу фахівця у галузі права адвоката. Єдиним фактом який є достовірним і не підлягає доказуванню це факт стягнення з відповідача на користь позивачки грошових коштів в сумі 2 797 550 гривень 00 копійок як борг за договором позики та 3 441 гривень 00 копійок судового збору за рішенням від 09 грудня 2013 року Васильківського міськрайонного суду Київської області (а.с. 13 14). Натомість, позивачка помилково вважає, що вказаним рішенням суду встановлено безумовний борг відповідача в розмірі еквівалентному 350\~000 доларів США (дивись, абзац перший другої сторінки позовної заяви від 05 серпня 2024 року) та його преюдиційність згідно із ч. 4. ст. 82 ЦПК України. Суд оцінює як хибні викладені у позові доводи позивачки відносно того, що вказаний факт не потребує доказування. Якщо послідовно і логічно сприймати зміст рішення від 09 грудня 2013 року Васильківського міськрайонного суду Київської області то абзаци перший, другий, третій, четвертий, п`ятий, шостий і сьомий тексту даного судового рішення після слова «встановив:», а саме: «У вересні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що 2 жовтня 2007 року вона уклала з [PERSON] \~договір про надання безпроцентної позики у розмірі 1 767 500 грн., що за курсом НБУ на час його укладення становило 350 000 доларів США. На підтвердження укладення договору [PERSON] 4 квітня 2013 року складено розписку в якій він зобов`язався повернути суму до 6 липня 2013 року боргу за цим договором позики в розмірі 2 797 550 грн., що за курсом НБУ на час її складення становить 350 000 доларів США. Оскільки в установлений договором строк [PERSON] позичені кошти не повернув, [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на її користь 2 797 550 грн. боргу за \~договором позики. Ухвалою суду від 7 листопада 2013 року, постановленою в судовому засіданні, до участі у справі у якості третьої особи залучено [PERSON] . У судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на викладені у позові обставини. [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, подавши заяву про визнання позову. Третя особа [PERSON] проти задоволення позову у судовому засіданні не заперечувала.»,\~ належать\~до описової\~частини рішення,\~у якій\~зазначено стислий\~виклад позиції\~позивачки, узагальнений виклад позиції відповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі. Тобто, усі вказані абзаци відповідно до пункту 2 частини другої статті 215 ЦПК України є описовою частиною рішення із зазначенням узагальненого викладу позиції відповідача та пояснень осіб, які беруть участь у справі та, не є фактами встановленими судом! Надалі, за змістом вказаного рішення суду, суд зазначає про прийняття визнання позову відповідачем. Проте, як вбачається із змісту рішення від 09 грудня 2013 року Васильківського міськрайонного суду Київської області, суд не дослідив правовідносини між сторонами, підставу виникнення зобов`язання та не встановив як доведений факт укладення між сторонами договору позики у формі розписки відповідача від 04 квітня 2013 року, а також не дослідив обставини суми і валюти позики й валюти і суми повернення позики та дати повернення позики. Зокрема, в порушення пункту 3 частини другої статті 215 ЦПК України (в редакції цивільного процесуального закону який був чинний станом на дату постановлення рішення суду від 09 грудня 2013 року), рішення від 09 грудня 2013 року Васильківського міськрайонного суду Київської області, у своїй мотивувальній частині не містить зазначення: -встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин; -мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; -чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; -назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу. У вказаному рішенні суд лише навів норми процесуального закону яким суд керувався приймаючи заяву відповідача про визнання позову. Однак, за висновками Верховного Суду, суди не мають права покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Отже, рішення від 09 грудня 2013 року Васильківського міськрайонного суду Київської області не містить жодних фактичних обставин встановлених судом. У зв`язку із цим, суд не погоджується із викладеними за змістом позову доводами позивачки про те, що рішенням від 09 грудня 2013 року Васильківського міськрайонного суду Київської області встановлено безумовний борг відповідача в розмірі еквівалентному 350\~000 доларів США (дивись, абзац перший другої сторінки позовної заяви від 05 серпня 2024 року). Як наслідок, у даному випадку при вирішенні по суті цієї судової справи за цивільним позовом позивачки, у суду відсутні підстави для застосування норми частини четвертої статті 82 ЦПК України, оскільки рішенням від 09 грудня 2013 року Васильківського міськрайонного суду Київської області не досліджено обставин грошових правовідносин між сторонами та не встановлено факту боргових зобов`язань відповідача перед позивачкою, а покладено в основу вказаного рішення лише факт визнання позову відповідачем. Тобто, рішенням від 09 грудня 2013 року Васильківського міськрайонного суду Київської області не встановлено як фактичну обставину факт укладення між сторонами договору позики у формі розписки відповідача від 04 квітня 2013 року (у тому числі, найважливіше: суму і валюту позики та валюту і суму повернення позики). Навіть відповідач під час розгляду справи в судовому засіданні на запитання головуючого не зміг надати чітку і зрозумілу відповідь про те, в якій валюті: гривнях чи доларах США він зобов`язаний повернути позику. Зважаючи на те, що у суду відсутні належні і допустимі відомості про суму і валюту позики та валюту і суму повернення позики, суд об`єктивно позбавлений можливості встановити правові підстави нарахування позивачкою заборгованості виходячи із суми боргу в розмірі 350\~000 доларів США. Оскільки, рішенням від 09 грудня 2013 року Васильківського міськрайонного суду Київської області з відповідача на користь позивачки за договором позики стягнуто грошові кошти в національній валюті України без визначення будь-яких еквівалентів чи інших величин в іноземній валюті, суд приходить до логічного, послідовного і переконливого висновку про те, що боргові зобов`язання відповідача за укладеним між сторонами договором позики у формі розписки відповідача від 04 квітня 2013 року було оформлено саме в національній валюті, а тому й відсутні правові підстави для перерахунку боргу відповідача виходячи із суми боргу в розмірі 350\~000 доларів США, оскільки долари США у даному випадку не є валютою зобов`язання. Тобто, у своєму рішенні від 09 грудня 2013 року Васильківський міськрайонний суд Київської області не здійснював розрахунки суми заборгованості виходячи із суми боргу в розмірі 350\~000 доларів США та не здійснив стягнення в іноземній валюті. За вказаних обставин, суд вважає безпідставним і необґрунтованим здійснення позивачкою розрахунків суми заборгованості виходячи із суми боргу в розмірі 350\~000 доларів США із посиланням на правову позицію викладену Верховним Судом у постанові по справі № 756/1712/21 від 24 лютого 2022 року, оскільки позивачкою не доведено факту встановлення суми боргу відповідача в еквіваленті іноземної валюти (ч. 2 ст. 524 ЦК України). До того ж, суд обов`язково враховує норму частини другої статті 533 ЦК України за якою, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки, рішенням від 09 грудня 2013 року Васильківський міськрайонний суд Київської області здійснив стягнення в гривнях, суд приходить до переконливого і беззаперечного висновку про те, що сторони не визначали грошовий еквівалент в іноземній валюті, оскільки у вказаному рішенні суд не вказав про сплату боргу в гривнях у розмірі визначеному за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, а прямо та імперативно стягнув борг в гривнях. Тобто, у випадку формулювання в резолютивній частині судового рішення про: «стягнення боргу в гривнях у розмірі визначеному за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу», об`єктивно відпадає необхідність багаторазового пред`явлення позову про стягнення боргу з урахуванням зміни курсу іноземної валюти. Разом із цим, враховуючи стягнення за рішенням від 09 грудня 2013 року Васильківського міськрайонного суду Київської області боргу в гривнях, належним способом захисту майнових прав позивачки слід вважати вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат за позикою, а не перерахунок суми позики за новим курсом іноземної валюти. Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки грошових коштів у заявленому розмірі. Відповідно до норми частини четвертої статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Зокрема, у даному випадку, суд вважає, що визнання відповідачем позову суперечить цивільному закону (а саме: статтям 526, 533, 625, 1046, 1049 ЦК України), оскільки боргові зобов`язання між сторонами визначено в національній валюті та мають бути виконані саме в національній валюті відповідно до рішення від 09 грудня 2013 року Васильківського міськрайонного суду Київської області про стягнення з відповідача на користь позивачки грошових коштів в сумі 2 797 550 гривень 00 копійок як боргу за договором позики (а.с. 13 14). Крім того, зазначений позивачем спосіб здійснення розрахунку суми заборгованості виходячи із суми боргу в розмірі 350\~000 доларів США, на думку суду безумовно призведе до штучного збільшення суми боргу з 2\~797\~550 гривень 00 копійок до 14\~428\~750 гривень 00 копійок, що може безпосередньо порушити і/або вплинути на майнові права, свободи чи інтереси третьої особи у даній справі [PERSON] , яка станом на дату отримання відповідачем позики перебувала із ним в зареєстрованому шлюбі та саме на її нерухоме майно накладено арешт як захід забезпечення даного позову. У зв`язку із наявністю у колишньої дружини відповідача житлового будинку і двох земельних ділянок, збільшення суми боргу буде потребувати значно більшого обсягу нерухомого майна для задоволення вимог позикодавця. Таким чином, на підставі частини четвертої статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову. Одночасно, з урахуванням позитивних, конструктивних і довірливих взаємовідносин між сторонами, суд вважає, що сторони не позбавлені можливості врегулювання спірної заборгованості шляхом укладення відповідних цивільно-правових угод (наприклад, але не виключно: додаткового договору до договору позики), оскільки позивачка не отримала виконавчий лист по справі № 362/5706/13-ц та не подає його до примусового виконання рішення від 09 грудня 2013 року Васильківського міськрайонного суду Київської області. За таких обставин, позов є безпідставним і необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити в повному обсязі. При цьому, у зв`язку із відмовою в задоволенні позову, за нормою пункту 8 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення даного рішення суд вирішує питання про те чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Оскільки суд відмовляє у позові, слід вважати, що відпали підстави для подальшого забезпечення даного позову, а тому необхідно скасувати заходи забезпечення позову (а.с. 89 93). Одночасно, на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у позові усі судові витрати позивачки пов`язані з розглядом справи, у тому числі й у вигляді сплати позивачем судового збору за вимогами майнового характеру та за подачу заяви про забезпечення позову, слід покласти на позивачку (а.с. 12, 52). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed