Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] , [PERSON] , у якому, уточнивши позовні вимоги, просить позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] стосовно їх нього малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , стягувати аліменти з [PERSON] на утримання дитини в твердій грошовій сумі, в розмірі 3 000 грн. в місяць, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що він є дідом малолітнього [PERSON] , [INFO] . [PERSON] та [PERSON] (дочка та зять позивача) є батьками малолітнього [PERSON] . Дитина зареєстрована та проживає із ним, перебуває на повному його утриманні та вихованні. Також зазначає, що відповідачі більше шести місяців ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання малолітньої дитини , не цікавляться його життям та здоров`ям. [PERSON] не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав стосовно сина, про що надав нотаріально посвідчену заяву. Відповідач [PERSON] має високу ступінь втрати зору внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування, потребує сторонньої допомоги, а також перебуває на обліку в лікаря психіатра із діагнозом - шизоафективний розлад, змішаний тип, що перешкоджає виконанню нею батьківських обов`язків. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] відзиву на позов не подали. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради письмових пояснень щодо позову не подавали. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 вересня 2024 року відкрито провадження у даній справі. 06 травня 2025 року у даній справі закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Черкалюк Л.Д. в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала повністю та просить суд їх задовольнити з підстав наведених у позові. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, і не повідомили суд про причину своєї неявки, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується документально. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Представник Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради в судове засідання не з`явився, подавши клопотанням про розгляд справи у відсутності їх представника, висновок комісії з питань захисту прав дитини щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] та недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , підтримують. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини [PERSON] народилася [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 09 лютого 1995 року, актовий запис №295.) і її батьками є [PERSON] та [PERSON] . 16 листопада 2019 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 16.11.2019 р. Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області) і після реєстрації шлюбу останній присвоєно прізвище « [PERSON] ». У даному шлюбі у зазначених сторін народився син - [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 23.09.2020 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). 31.07.2024 батько дитини, [PERSON] склав нотаріально посвідчену заяву, якій вказав, що йому відомо про намір [PERSON] позбавити його батьківських прав щодо сина [PERSON] . Зазначив, що не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав щодо малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Також стверджує, що його син із ним не проживає, він не бере жодної участі у його вихованні чи утриманні. Відповідно до Висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про наявність у батька, матері дитини тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків № 69, наданого 01.08.2024 Комунальним некомерційним підприємством «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня», [PERSON] , [INFO] , має високий ступінь втрати здоров`я внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та залежність від інших осіб і перешкоджає виконанню батьківських обов`язків. Згідно з Довідкою №170, виданою 17.01.2023 Комунальним некомерційним підприємством «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня», [PERSON] , 1995 року народження, зверталася за медичною допомогою до лікаря-психіатра поліклініки. Діагноз: шизоафективний розлад, змішаний тип. Як вбачається з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 02.11.2021 серії 12 ААВ, [PERSON] , 08.11.2024 проведено повторний огляд, група інвалідності третя, причина інвалідності: загальне захворювання, підстава: акт огляду МСЕК №495/3. Відповідно до характеристики від 27.06.2024 № 13, виданої ОСББ «Перспектива» [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , з 17.04.1999 по даний час прописаний і проживає у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] . За період проживання зарекомендував себе з позитивної сторони. Згідно з довідкою від 27.06.2024 №12, виданою ОСББ «Перспектива» [ADDRESS] проживають і мають постійне місце реєстрації: [PERSON] , 1971 року народження, його мати - [PERSON] , 1939 року народження, дочка - [PERSON] , 2002 року народження, внук - [PERSON] , 2020 року народження. За цією адресою не проживає, однак має постійне місце реєстрації [PERSON] (дочка), 1995 року народження. Відповідно до Довідки Тернопільського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 18 від 31.07.2024 № 39, [PERSON] , [INFO] , відвідує молодшу групу №1. Вихованцем опікується дідусь - [PERSON] , який приводить дитину в заклад і забирає її. Батьки дитини не приходять у заклад дошкільної освіти. Лікарсько-консультативною комісією Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» 04.02.2025 надано Висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про наявність у батька, матері дитини тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків №3, згідно якого, [PERSON] , [INFO] , має високий ступінь втрати здоров`я внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та залежність від інших осіб і перешкоджає виконанню батьківських обов`язків. Висновок дійсний до 04.08.2025. Як вбачається із довідки №ЛТ00-000001, виданої 27 травня 2024 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Лайттер», [PERSON] працює малярем-штукатуром, і його дохід за період із січня 2024 року по березень 2024 року становить 17 466,00 грн. Також, судом встановлено, що [INFO] померла дружина позивача - [PERSON] (Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 07.05.2024 р. Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції). Згідно Висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 19 лютого 2025 р. №216, орган опіки та піклування, беручи до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] та недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенні до малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Як вбачається із вказаного Висновку, орган опіки та піклування зазначив, що не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин, якою є [PERSON] . Згідно ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є не правозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 15,16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість його виконати, але не вчиняє до цього жодних дій. Тому, жодні інші обставини, як-то ухилення матері чи батька від утримання дитини, не можуть призвести до позбавлення батьківських прав. Європейський Суд з прав людини у пунктах 54, 55, 56, 59 свого рішення у справі «Хант проти України» (Hant v. Ukraine) від 07 грудня 2006 року зазначив, «…що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v.Sweden (№2), від 27 листопада 1992 року, №250, ст.35-36, п.90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Суд зазначає, що в даній справі компетентні національні суди, вирішуючи позбавити заявника батьківських прав, брали до уваги аргументи, надані матір`ю дитини та іншими свідками її сторони, відповідно до яких заявник втратив цікавість до свого сина. Суд не має сумнівів, що такі доводи можуть бути належними. Однак, звертаючись до усталеної прецедентної практики Суду щодо статті 8, яка виключає імпліцитні процедурні вимоги, необхідно визначити, чи був заявник залучений до процесу прийняття рішень, розглядаючи провадження в цілому, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення відповідного захисту його інтересів, беручи до уваги обставини справи, а також важливість прийнятих рішень…». Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Згідно ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Як зазначається Верховним Судом у постанові від 10.11.2023 у справі №401/1944/22 (провадження № 61-10115св23) заяви про відмову від батьківських прав на дитину та визнання позову про позбавлення батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. У категорії справ про позбавлення батьківських прав визнання позову суперечить закону, а саме ч. 3 ст. 155 СК України, та порушує інтереси дитини. Також Верховний Суд наголошує, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Суд, дослідивши та оцінивши докази, заслухавши пояснення сторін та їх представників у даній справі, вважає, що позов [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, слід задовольнити частково. Задовольняючи позов частково, суд зазначає, що умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Судом при розгляді справи не встановлено, що поведінка відповідачки [PERSON] , яка є матір`ю малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, оскільки остання має високий ступінь втрати здоров`я внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та залежність від інших осіб та перешкоджає виконанню батьківських обов`язків, що підтверджено наведеними вище доказами. Відтак, суд вважає, що вимога позивача у цій частині щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно свого сина, не підлягає до задоволення. Крім цього, суд ураховує, що відповідач перебуває на обліку в лікаря-психіатра з приводу діагнозу: шизоафективний розлад, змішаний тип. Таким чином, суд приходить до переконання, що у даному випадку є недоцільним позбавляти [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої дитини, застосовуючи такий захід впливу, оскільки остання не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок хронічних хвороб, які зумовлюють нездатність її до самообслуговування. При цьому, суд, заслухавши пояснення сторони позивача, оцінивши та дослідивши докази у даній справі, а також у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, добровільну згоду [PERSON] , вважає, що слід позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] . Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Судом на підставі наведених доказів при розгляді справи установлено, що малолітній [PERSON] , проживає та зареєстрований разом із дідусем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , який здійснює утримання та виховання свого малолітнього онука. За таких обставин, враховуючи розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, який станом на 01.01.2025 р., становить 2 563 грн., суд вважає, що з відповідача слід стягувати аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 2600 гривень, щомісячно, починаючи з 20 серпня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття, частково задовольнивши вимоги позивача у цій частині. На підставі наведеного,

Outcome: partial