Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-01 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] : - право на земельну частку (пай) із земель колективної власності КСП «Україна» с. Печеськи розміром 2,65 умовних кадастрових гектари, яке належало [PERSON] , який помер [INFO] на підставі сертифіката серії ХМ № 0136629 від 16.12.1996; - право на земельну частку (пай) із земель колективної власності КСП «Україна» с. Печеськи розміром 2,65 умовних кадастрових гектари, яке належало [PERSON] , яка померла [INFO] на підставі сертифіката серії № 0136630 від 16.12.1996. Позовні вимоги мотивує тим, що після смерті його матері [PERSON] відкрилась спадщина на вищезазначені земельні частки (паї), які були прийняті нею у спадщину. [PERSON] склала заповіт, згідно якого вона заповіла усе належне їй майно доньці [PERSON] (котра є рідною сестрою позивача). Проте [PERSON] спадщини матері за законом та заповітом не приймала, на неї не претендувала та не претендує. 03.07.2024 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2024 та заяви про прийняття спадщини матері [PERSON] , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу до майна Диси Г.П. була заведена спадкова справа за № 90/2024. Однак, постановою нотаріуса від 15.07.2024 позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на вищезазначені земельні частки (паї) у зв`язку із встановленням нотаріусом за даними Спадкового реєстру факту наявності заповіту, складеного [PERSON] 03.08.2011 та посвідченого Руч`ївською сільською радою Роздольненського районі АР Крим за № 82, та неможливістю витребування його копії або дублікату, що пов`язано із окупацією АР Крим та відсутністю доступу до місця його зберігання, а також неможливості належного документального підтвердження місця проживання та складу сім`ї [PERSON] на час її смерті та факту прийняття її спадщини донькою [PERSON] , оскільки на даний час органи, які уповноважені на видачу таких документів, знаходяться на тимчасово непідконтрольній території України (АР Крим), а тому видані ними документи вважаються недійсними. Також позивач вказує, що видана у АР Крим довідка від 31.08.2023 щодо факту проживання підлягає застосуванню в якості доказу у урахуванням практики застосування такого роду доказів Європейського суду з прав людини (Намібійські вийнятки). Аргументи учасників справи. Позивач, представник позивача у судове засідання не з`явилися, надали заяву, у якій просили розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали. Представник відповідача Красилівської міської ради Хмельницької області у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій просить справу розглянути на розсуд суду та без участі представника міської ради. Відповідач [PERSON] надіслала до суду заяву, у якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги [PERSON] визнає у повному обсязі та будь-яких заперечень щодо визнання за ним права власності на земельні частки (паї) після смерті їх матері [PERSON] не має. Підтверджує, що окрім неї та [PERSON] інших спадкоємців у [PERSON] немає. Вказує, що спадщини матері [PERSON] , в тому числі на підставі складеного на неї заповіту, вона не приймала та приймати не буде, на неї не претендувала, не претендує та претендувати не буде, вважає єдиним її спадкоємцем [PERSON] . Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 28.02.2025 відкрито провадження у справі та призначено розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Фактичні обставини справи, встановлені судом [INFO] помер [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на право на земельну частку (пай) із земель колективної власності КСП «Україна» с. Печеськи розміром 2,65 умовних кадастрових гектари, яке належало йому на підставі сертифіката серії ХМ № 0136629 від 16.12.1996. Спадщина [PERSON] була прийнята та оформлена його дружиною [PERSON] , а саме 20.11.1997 Красилівською державною нотаріальною конторою їй було видано свідоцтво про право на спадщину за №4170. На підставі даного свідоцтва про право на спадщину до вищезазначеного сертифіката на право на земельну частку (пай) були внесені відповідні записи про перехід права на земельну частку (пай) від [PERSON] до [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . [PERSON] 28.02.1997 був складений заповіт, який був посвідчений 28.02.1997 виконавчим комітетом Печеської сільської ради Красилівського району Хмельницької області за № 36, та згідно якого вона заповіла усе належне їй майно для своєї доньки, а саме [PERSON] (матері позивача). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на право на земельну частку (пай) із земель колективної власності КСП «Україна» с.Печеськи розміром 2,65 умовних кадастрових гектари, яке належала їй на підставі сертифіката серії ХМ № 0136630 від 16.12.1996 року, а також вищезазначене право на земельну частку (пай), яке було успадковане нею після смерті чоловіка [PERSON] . Спадщина [PERSON] була прийнята її донькою та спадкоємицею за заповітом [PERSON] , яка проживала із нею на час смерті та фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а саме отримала правовстановлюючі документи на нього. Так, згідно копії довідки Руч`ївської сільської ради Республіки Крим від 31.08.2023 № 323, [PERSON] , [INFO] , з жовтня 2000 року і на день смерті « [INFO] була зареєстрована и проживала за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею була зареєстрована, зокрема, [PERSON] . Підставою видачі довідки вказана погосподарська книга за 2001-2005 роки, особовий рахунок № [NUMBER] . [INFO] померла [PERSON] , яка на час смерті була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] . Разом із нею були зареєстровані та проживали її онуки [PERSON] та [PERSON] (довідка Руч`ївської сільської ради Республіки Крим від 31.08.2023 № 324). 03.08.2011 [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений виконавчим комітетом Руч`ївської сільської ради Роздольненського району АР Крим за № 82, та згідно якого вона заповіла усе належне їй майно [PERSON] . Доказів того, що [PERSON] прийняла спадщину матері за законом або за заповітом, суду не надано. Крім позивача та [PERSON] , судом не встановлено наявність інших спадкоємців першої черги чи осіб, які б претендували на обов`язкову частку у спадщині, після смерті [PERSON] . Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11.01.2024 у справі №337/152/24 встановлено факт того, що громадянка України [PERSON] , яка народилася [INFO] в селі Печески Красилівського району Хмельницької області, померла [INFO] у селищі міського типу Роздольне Роздольненського району Автономної Республіки Крим Україна. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2024 у справі № 331/2606/24 (яке набрало законної сили 27.06.2024) встановлено факти, що мають юридичне значення, а саме: - факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , а саме, що [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , яка померла [INFO] у смт.Роздольне, Роздольнецького району, АР Крим; - факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , а саме, що [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] ; - факт, що [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] є однією і тією ж особою. Встановлено факт належності [PERSON] , яка померла [INFO] у с. Руч`ї, Роздольненського району Ар Крим правовстановлюючих документів, а саме: - сертифікату про право на земельну частку (пай) серії ХМ №0136629, виданого на підставі рішення Красилівської районної державної адміністрації від 14.11.1996 № 413-р про право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Україна» с. Печеськи розміром 2,45 в умовних кадастрових гектарах, переданих [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 4170 від 20.11.1997; - сертифікату про право на земельну частку (пай) серії ХМ №013630, виданого на підставі рішення Красилівської районної державної адміністрації від 14.11.1996 № 413-р про право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Україна» с. Печеськи розміром 2,45 в умовних кадастрових гектарах на ім`я [PERSON] ; - свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ХМКР № 014347, виданого Печеською сільською радою 20.03.2002 на ім`я [PERSON] . Визначено [PERSON] , [INFO] , додатковий строк тривалістю в 2 (два) місяці з дня набрання рішенням законної сили, для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері\~ [PERSON] , яка померла [INFO] . 03.07.2024 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2024 та заяви [PERSON] про прийняття спадщини [PERSON] , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудзою Т.Ю. була заведена спадкова справа за № 90/2024. Постановою цього ж нотаріуса від 15.07.2024 позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на вищезазначені земельні частки (паї) у зв`язку із встановленням нотаріусом за даними Спадкового реєстру факту наявності заповіту, складеного [PERSON] 03.08.2011, та посвідченого Руч`ївською сільською радою Роздольненського районі АР Крим за № 82, та неможливістю витребування його копії або дублікату, відсутністю доступу до місця його зберігання. Також вказано про неможливість належного документального підтвердження місця проживання та складу сім`ї [PERSON] на час її смерті та факту прийняття її спадщини донькою [PERSON] , оскільки на даний час органи, які уповноважені на видачу таких документів, знаходяться на тимчасово непідконтрольній території України (АР Крим), а тому видані ними документи вважаються недійсними. Мотиви, з яких виходить суд, і застосовані норми права. Щодо можливості визнання документів (щодо зареєстрованих у житловому приміщенні осіб), які видані окупаційною владою Верховний Суд, зокрема, у постанові від 26 квітня 2023 року у справі №337/3725/22 звернув увагу на те, що частинами другою, третьою\~статті 9\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Положеннями статей\~3,\~8,\~9 Конституції України\~визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання спричиняє серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті з метою захисту прав громадян України ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. Проте держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Крім того, відповідно до частини другої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.\~Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Копії документів, які видані органом АР Крим, на які посилається заявник, як окремо, так і в сукупності з іншими доказами, підтверджують факти, для доведення яких позивач звернувся до суду. \~ \~ \~ \~При цьому можливості збору доказів проживання (реєстрації) на окупованій території істотно обмежені, відповідну довідку легітимного органу реєстрації місця проживання отримати неможливо, у той час як встановлення відповідних фактів має істотне значення для реалізації прав та обов`язків позивача (громадянина України) у справі. Тому суд вважає, що наявні правові підстави для врахування таких в якості доказів. Щодо визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування Положеннями статей\~1216,\~1217,\~1218 ЦК України\~визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. При цьому, статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1\~ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1, 5\~ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У ч. 1\~ст. 1269 ЦК України\~передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. За змістом ч.ч. 1, 3\~ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, суду при розгляді справ про визнання права на спадкове майно належить встановити: факт смерті спадкодавця, коло спадкоємців, наявність (відсутність) заповіту, факт прийняття спадщини, наявність спадкового майна. Умовою для переходу в порядку спадкування права на спадкове майно є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Згідно роз`яснень п. 11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай), основним документом, що посвідчує таке право є сертифікат про право на земельну частку (пай). Відповідно до п.п. 16, 17\~Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно абз. 3 ч. 1\~Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність», паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). У відповідності з п. 2\~Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Статтями\~1,2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»\~встановлено, що право на земельну частку (пай) мають громадяни спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є зокрема, рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Статтею 392 ЦК України\~передбачено, якщо право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою, таке право підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання. Враховуючи, що [PERSON] набула право на вищезазначені земельні частки (паї) (що підтверджується у т.ч. судовим рішенням, яке набрало законної сили), [PERSON] спадщини матері за законом та заповітом не приймала, на неї не претендувала та не претендує, після смерті [PERSON] позивач є спадкоємцем першої черги та подав відповідну заяву про прийняття спадщини (інші спадкоємці, які б могли претендувати на спадщину, відсутні), водночас нотаріусом відмовлено у видачі для позивача свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , суд вважає за необхідне визнати за позивачем право на такі земельні часткі (паї). Обраний позивачем спосіб захисту права - визнання права, є ефективним, право позивача підлягає захисту, оскільки іншого порядку визнання права в даному випадку не існує. Розподіл судових витрат між сторонами. Позивач просить судові витрати не стягувати з відповідачів. Розподіляючи судові витрати у виді судового збору, суд керується частиною дев`ятою статті\~141\~та статтею\~2 ЦПК України\~та враховує, що у даному випадку спір виник не внаслідок винних дій відповідачів, які проти позову не заперечували, будь - яких дій, які б порушували право позивача, не вчиняли. Тому,

Outcome: approved