Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-30 00:00:00

У лютому 2025 року [PERSON] , в особі представника адвоката Дмитрука М.Ф., звернулася в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до [PERSON] , в якій просила суд визнати за час перебування в шлюбі спільною сумісною власністю та здійснити поділ майна: квартири [ADDRESS] , визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину вказаної квартири та право власності на частина автом обіля «Opel Zafira», 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.03.2006. У шлюбі [INFO] у них народився син [PERSON] . За період перебування у шлюбі сторони 21.12.2017 придбали квартиру [ADDRESS] , кошти за яку були сплачені трьома платежами: 22.12.2017 - 149 000,00 грн, 26.12.2017 - 149 000,00 грн та 27.12.2017 - 54 000,00 грн. Крім того, 12.10.2019 сторони придбали автомобіль «Opel Zafira», 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вартість якого на той час складала 8 000,00 дол. США. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.12.2024 у справі № 753/19407/24 шлюб між сторонами було розірвано. Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, що і стало підставою звернення з позовом до суду. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 31.03.2025 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання. Відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи в суді, отримав копію позовної заяви з додатками, однак відзиву у встановлені строки до суду не подав. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.05.2025 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою реєстрації проживання, про причини неявки суду не повідомив, тому суд ухвалив розглядати справу у його відсутність. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 03.03.2006 між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) було зареєстровано шлюб та складено актовий запис № 119, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 03.03.2006. Від шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наданим свідоцтвом про народження. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.12.2024 у справі № 753/19407/24 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та розірвано між ними шлюб. Таким чином, з 03.03.2006 по 09.12.2024 сторони перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі. 21.12.2017 між [PERSON] та ТОВ «УКРКАРГО» було укладено договір № 1702/5/8/89-МП купівлі-продажу майнових прав, предметом якого є майнові права на квартиру [ADDRESS] . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по реєстрацію права власності, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] . За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 442/8047/16-ц). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Суд вважає, що квартира [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача, а тому у порядку поділу майна подружжя за позивачем необхідно визнати право власності на 1/2 частину вказаної вище квартири. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля, то суд дійшов висновку про те, що вказана вимога не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Аналіз положень статей 60, 70 СК України свідчить про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і у разі його поділу їх частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16 (провадження № 61-28728сво18), постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Тобто, якщо втрачається цільове призначення речі, то вона є не подільною. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення і спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 143), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (п. 61), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (п. 8.31)). Автомобіль «Opel Zafira», 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , являється неподільною річчю, а тому його поділ є неможливим, оскільки вказаних спосіб захисту не є ефективним. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Outcome: partial