Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-30 00:00:00

31.03.2025 [PERSON] звернулась до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області із заявою про надання права на шлюб. Заява мотивована тим, що у [PERSON] , [INFO] , ще з лютого 2021 склалися теплі та щирі стосунки з [PERSON] , а тому мають намір зареєструвати шлюб. При зверненні до відділу ДРАЦС їй було роз`яснено, що оскільки вона не досягла віку, з якого можна зареєструвати шлюб, необхідно надати судове рішення про надання права на укладення шлюбу. За таких обставин заявниця просить надати їй право на глюб із [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні заявник та її законний представник (мати) [PERSON] заявлені вимоги підтримали та просили задовольнити. Заявниця повідомила, що хоче укласти шлюб з [PERSON] , оскільки любить його. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні не заперечила щодо задоволення заяви. Заінтересована особа [PERSON] згідно з поданою заявою просив розгляд справи проводити у його відсутність, заяву просив задовольнити. Суд , заслухавши учасників, дослідивши докази, приходить до наступного. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з частиною третьою статті 293 ЦПК України, у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб. Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до частини 1 статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Право на шлюб чоловіка та жінки, які досягли шлюбного віку, закріплено у статті 12 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Важливою умовою для реєстрації шлюбу, що визначено статтею 22 СК України, є досягнення на день реєстрації особами, які бажають зареєструвати шлюб, шлюбного віку - 18 років. Це той вік, по досягненню якого особа є повнолітньою, володіє повною цивільною дієздатністю і здатна, з огляду на досягнення інтелектуальної, психічної та фізичної зрілості, приймати за своїм переконанням будь-які рішення та нести відповідальність за них. Згідно зі статтею 22 Сімейного кодексу України, шлюбний вік для чоловіків та жінок встановлюється у вісімнадцять років. Особи, які бажають зареєструвати шлюб, мають досягти шлюбного віку на день реєстрації шлюбу. Статтею 23 Сімейного кодексу України встановлено, що право на шлюб мають особи, які досягли шлюбного віку. За заявою особи, яка досягла шістнадцяти років, за рішенням суду їй може бути надано право на шлюб, якщо буде встановлено, що це відповідає її інтересам. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно із частиною 1 статті 27 Сімейного кодексу України, державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до участі в справі залучаються один або обоє батьків (усиновлювачів) неповнолітньої дитини, піклувальник, особа, з якою передбачається реєстрація шлюбу, а також інші заінтересовані особи. Заперечення батьків (піклувальників) щодо надання права на шлюб не є підставою для відмови в задоволенні заяви, оскільки головним критерієм для задоволення заяви про надання права на шлюб є встановлення судом факту про відповідність такого права інтересам заявника. Дозвіл на укладення шлюбу неповнолітньою особою, яка досягла 16 років, надається лише на підставі рішення суду. Для вирішення питання щодо зниження шлюбного віку не вимагається отримання згоди батьками неповнолітніх. Їхня згода або, навпаки, заперечення проти реєстрації шлюбу їх неповнолітнім сином або донькою, вирішального значення для вирішення питання по суті не має. Відповідно до статті 34 ЦК України, у випадку, коли за рішенням суду неповнолітній особі, яка досягла 16 років, надається право на шлюб, у разі реєстрації шлюбу такою особою, вона набуває повної цивільної дієздатності з моменту реєстрації шлюбу (крім того, якщо такій особі раніше був призначений піклувальник, піклування припиняється). У разі припинення шлюбу до досягнення фізичною особою повноліття набута нею повна цивільна дієздатність зберігається. 20 листопада 1959 року Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй було проголошено Декларацію прав дитини для забезпечення дітям щасливого дитинства. Указана Декларація стала першим міжнародно-правовим документом, яким проголошено принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини і яка враховує те, що дитина внаслідок її фізичної й розумової незрілості потребує спеціальної охорони та піклування, зокрема належного правового захисту до й після народження. Із метою поліпшення умов життя дітей та продовження міжнародного співробітництва в цій сфері охоплені Декларацією основоположні засади захисту прав неповнолітніх були вдосконалені та закріплені в Конвенції про права дитини, яку було прийнято Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року та ратифіковано Україною 27.02.1991 року. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, має бути наданий такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя (ураховуючи при цьому права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом), і для цього використовують всі відповідні законодавчі й адміністративні заходи. Комітетом ООН із прав дитини принцип «найкращих інтересів дитини» був докладно потлумачений у Зауваженні загального порядку № 14 (2013) «Про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів». Зокрема, Комітет акцентує увагу на тому, що призначенням концепції найкращих інтересів дитини є забезпечення повномасштабної та ефективної реалізації всіх прав, проголошених у Конвенції, усебічний розвиток дитини (п. 4 ), оцінка найкращих інтересів дитини в кожному окремому випадку при дотриманні балансу «усіх елементів, необхідних для прийняття рішення в конкретній ситуації для конкретної дитини або групи дітей» (п. 46). Визначення того, яке саме рішення буде прийнято в «найкращих інтересах дитини», має починатися з оцінки конкретних обставин, що роблять дитину унікальною. Це означає врахування судом одних та ігнорування інших елементів, а також впливає на те, яким чином вони будуть ураховані один щодо одного (п. 49). Статтею 9 Конституції України імперативно закріплено, що чинні міжнародні договори, згоду на обов`язковість яких надала Верховна Рада України, є частиною національного законодавства нашої держави. Закон України «Про міжнародні договори України» від 29.06.2004 р. № 1906- IV закріплює принцип сумлінного дотримання Україною чинних міжнародних договорів відповідно до норм міжнародного права (ст. 15 Закону). У статті 19 цього Закону визначено дію міжнародних договорів на території України. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство й батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України (згоду на обов`язковість яких надала Верховна Рада України). Також регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч. 7, ч.8 ст. 7 Сімейного кодексу України). Відповідно до Конвенції про згоду на вступ до шлюбу, прийнятої ООН у 1962 році, не допускається укладення шлюбу особою, яка не досягла віку 18 років. Компетентний орган влади у виняткових випадках, за наявності поважних причин, може дати дозвіл на реєстрацію відносин до досягнення зазначеного віку. Хоча вказана конвеція не ратифікована Україною, однак національне законодавство з цього питання повністю відповідає міжнародним стандартам щодо забезпечення вільної та повної згоди подружжя, яке бере шлюб, відповідної державної реєстрації шлюбів і тих винятків, які можуть бути зроблені при реєстрації шлюбів в інтересах майбутньої сім`ї. Виходячи з системного аналізу норм чинного законодавства, суд вважає, що вказана можливість є винятком із загального правила та для її застосування і надання судом права на шлюб особі, яка не досягла повноліття, повинні існувати виключні, об`єктивні та переконливі обставини, які дадуть суду обгрунтовані підстави дійти висновку про необхідність укладання шлюбу такою особою до досягнення нею віку 18 років і надане судом право на шлюб відповідає інтересам цієї неповнолітньої особи. Таким чином, законодавство встановлює вік 18 років, з якого особи можуть вільно укладати шлюб, а також допускає надання дозволу для укладення шлюбу особі, яка досягла 16-річного віку за наявності виняткових обставин, які б свідчили, що надання дозволу на шлюб до досягнення 18-річного віку, відповідатиме забезпеченню якнайкращих інтересів заявника. Перелік таких виняткових обставин не є вичерпним або чітко визначеним. Зазвичай до таких обставин належать фактичне створення сім`ї, вагітність, народження дитини тощо. Однак у кожному конкретному випадку суду належить ретельно перевіряти їх існування та враховувати їх відповідність якнайкращим інтересам дитини, якою в розумінні законодавства залишається заявник до досягнення 18-річного віку. Копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (копія на а.с.4) підтверджено, що [INFO] народилась [PERSON] , батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Згідно довідки виконавчого комітету Хмільницької міської ради № 208/19-23 (а.с. 9) [PERSON] , [INFO] проживає разом із матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] . Згідно довідки виконавчого комітету Хмільницької міської ради № 19-23/774 (а.с. 10) [PERSON] , [INFO] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, в ході судового розгляду справи, встановлено, що заявниця є неповнолітньою особою та досягла віку 16 років, бажає отримати право на шлюб з [PERSON] , з яким вони проживають окремо та не мають спільних дітей. Особа, з якою заявниця просить надати їй право на шлюб, на момент подання заяви до суду досяг 18 річного віку, тому має право на шлюб відповідно до приписів ст. 22 СК України. З пояснень заявниці та її матері, суд встановив, що таке бажання заявниці викликане тим, що вона та [PERSON] мають щирі почуття один до одного та бажають зареєструвати шлюб. Водночас вказані обставини не є винятковими. Судом встановлено, що заявниця та [PERSON] проживають окремо, спільного бюджету та спільних дітей не мають, відомостей, які б свідчили про вагітність [PERSON] , суду не надано. Таким чином у ході судового розгялду не встановлено, що ранній шлюб заявниці відповідає її найкращим інтересам. Наявність у заявниці почуттів до [PERSON] не є достатньою підставою для надання неповнолітній особі права на шлюб та не свідчить про винятковість життєвої ситуації, у якій опинилася заявниця. В ході судового розгялду не встановлено, що надання неповнолітній [PERSON] права на шлюб з [PERSON] відповідатиме її якнайкращим інтересам. З урахуванням вказаного суд вважає, що правові підстави для задоволення цієї заяви відсутні.

Outcome: dismissed