Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

До Соснівського районного суду м. Черкаси звернулося Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гоголя 37-1» (далі позивач) з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення боргу. В обґрунтування позову зазначено, що з 07.07.2016 ОСББ «Гоголя 137-1» здійснює утримання та обслуговування неподільного та загального майна співвласників квартир і нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] . За боржником [PERSON] відкрито особовий рахунок №\~ [NUMBER] . Боржник належним чином не виконує свої зобов`язання щодо сплати обов`язкових платежів (внесків) на утримання гаражів, які були встановлені рішеннями загальних зборів ОСББ «Гоголя 137-1», внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 11\~182 грн 71 коп., з яких\~9 233\~грн 64 коп. основний борг,\~1 522\~грн 01 коп. сума індексу інфляції та 427 грн 06 коп. три відсотки річних від простроченої суми. Ухвалою Соснівського районного суду м Черкаси від 19.05.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання з розгляду справи, позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, явку свого представника не забезпечив. Згідно з наявною у матеріалах справи заявою представник позивача просить розгляд справи проводити без участі сторони позивача, проти винесення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач у судові засідання з розгляду справи не прибула, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином та завчасно, відповідно до положень ст. 128 ЦПК України. Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, судом було повідомлено відповідача про розгляд справи через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права. Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до\~ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак, з гарантій ст. 6 Конвенції випливає, як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. Зважаючи на те, що судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи (за зареєстрованою адресою місця проживання), незалежно від того чи отримала відповідач адресовану їй кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити її правову позицію щодо предмета спору. Відтак, враховуючи положення\~ст. 128 ЦПК України, суд висновує, що відповідач вважається належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Беручи до уваги ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надала, у силу положень ч. 1\~ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки у судові засідання у порядку\~статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~ст.223 ЦПК України. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке. З матеріалів справи судом встановлено, що протоколом установчих зборів від 12 червня 2016 року затверджено Статут ОСББ «Гоголя 137-1», метою створення якого є забезпечення і захист прав співвласників дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та цим Статутом. Відповідно до довідки ОСББ «Гоголя 137-1» від 21.04.2025 вих. №11, Протоколом загальних зборів ОСББ «Гоголя 137-1» від 8 липня 2020 року затверджено розмір внеску на утримання гаражного приміщення у сумі 256 грн 50 коп./1 гараж, чинний на 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки. Прийняті загальними зборами рішення та розміри внесків є діючими, правомірними, ніким не оспореними та не скасованими. Із наданої позивачем оборотною відомістю ОСББ «Гоголя 137-1» про нарахування та оплати за внеском на утримання гаражів за особовим рахунком № [NUMBER] по [ADDRESS] [PERSON] , встановлено, що відповідач не сплачує надані позивачем послуги, унаслідок чого станом на березень 2025 року утворилась заборгованість у сумі 11182 грн 71 коп., з яких: 9 233 грн 64 коп. основний борг, 427 грн 06 коп. 3% річних та 1522 грн 01 коп. сума індексу інфляції. Доказів того, що [PERSON] є власником або користувачем гаражного приміщення, розташованого по [ADDRESS] стороною позивача суду не названо та не надано. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам? суд зазначає про таке. Статтею 5 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до п.6 ч.1\~ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач\~фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги Частинами 1,2\~ст.12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~встановлено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач). Відповідно до частини першої\~статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача. Згідно з п.5 ч.3\~ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Споживач має право не оплачувати вартість комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг (ч. 1 п. 6\~ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у постанові від 29.09.2018 у справі № 750/12850/16-ц питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 15.03.2018 у справі №401/710/15-ц споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. З матеріалів справи судом встановлено, що з 01.12.2004 року відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наданою на запит суду відповіддю Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради. При вирішенні даного спору, суд зауважує, що заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг, стягнути яку просить позивач виникла у період з квітня 2022 року по березень 2025 року, тобто у період, коли відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . При цьому доказів того, що [PERSON] є власником або користувачем гаражного приміщення, розташованого по [ADDRESS] стороною позивача суду не названо та не надано. Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто обов`язок доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (статті\~76,\~77 ЦПК України). Відповідно до частин першої, п`ятої-шостої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, на підставі викладеного вище, оскільки позивач не надав докази проживання позивача за адресою, за якою утворилась заборгованість по сплаті комунальних послуг, а також доказів того, що відповідач є власником або користувачем гаражу, розташованого по [ADDRESS] , суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому у задоволенні позову належить відмовити повністю. Відповідно до вимог пункту 2 частини 1\~статті 141 ЦПК України\~витрати по сплаті судового збору у сумі 3\~028 грн 00 коп. покладаються на позивача.

Outcome: dismissed