Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 01.05.2025 із указаним позовом та просив стягнути з АТ «Українська залізниця» на свою користь 6637,75 грн недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2018-2021 роки, включно. В обґрунтування вимог зазначив, що працював на підприємстві відповідача в структурному підрозділі «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» оглядачем вагонів, а в листопаді 2024 року у зв`язку з реорганізацією, переведений оглядачем-ремонтником вагонів до відокремленого підрозділу «Служба роботи станцій» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», де і працює дотепер. У 2018, 2019, 2020 та 2021 роках позивачу надавалася щорічна тарифна відпустка, у зв`язку з чим, він кожного разу звертався із заявою до керівника з проханням надання матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до п. 3.1.15 колективного договору Експлуатаційного вагонного депо Батуринська на 2014-2015 роки, який є чиним по цей час, та повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Відповідач не повідомляв [PERSON] про погіршення існуючих умов оплати праці та в порушення умов колективного договору виплачував суму матеріальної допомоги не у повному обсязі.Так, позивач вважає, що за 2018 рік сума недоплаченої матеріальної допомоги складає 1520,50 грн, за 2019 рік 1771,75 грн, за 2020 рік 1885,50 грн, за 2021 рік 1460,00 грн. Оскільки, відповідач безпідставно недоплачує суму матеріальної допомоги та допускає тривале порушення прав працівників, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх трудових прав. Ухвалою судді Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 05.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Представником відповідача Соломатіою О.О. через систему «Електронний суд» 20.05.2025 направлено відзив на позовну заяву, в якій вона виклала свої заперечення щодо позовних вимог [PERSON] та просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, а також застосувати строки позовної давності (а.с.24-28). Заперечення проти позовних вимог представник відповідача мотивувала тим, що відповідно до спільної постанови керівництва та первинної профспілкової організації структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» № ВЧДЕ-2-635, ПК/13 від 14.04.2017, постановлено застосовувати з 01.04.2017 у діючому колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб», встановленого законом. Пунктами 3 та 5 розділу ІІ Закону України «Про внесенні змін до законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774, імперативна норма закону щодо незастосування з 01.01.2017 у колективних договорах розрахункової величини у вигляді мінімальної заробітної плати має виконуватися в повному обсязі всіма без винятку суб`єктами на території України. Позивачем не наведено в чому саме для нього наступило погіршення та які саме суттєві умови трудового договору порушуються в даному випадку, та вважає, що застосування розміру розрахункових величин, можливість встановлення яких знаходиться поза межами як позивача, так і відповідача, є суттєвою умовою його умов оплати праці. Названі розрахункові величини не є сталими та приймаються відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімуму» від 15.07.1999 №966, що жодним чином не залежить від волі сторін трудового договору, зазначення розміру таких розрахункових величин як основних умов трудового договору є неможливим, та їх зміна не може свідчити про зміну істотних умов праці. Законом України № 2352-ІХ від 01.07.2022, який набрав чинності 19.07.2022, внесені зміни до ст. 233 КЗпП України та скасовано норми колишньої редакції, згідно з якою, у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник мав право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Приймаючи до уваги те, що позивач звернувся до суду з позовом у травні 2025 року, строк звернення до суду з вимогами про стягнення з відповідача недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2018-2021 роки ним пропущено, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в ній матеріалами. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача в структурному підрозділі «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» оглядачем вагонів, а в листопаді 2024 року у зв`язку з реорганізацією, переведений оглядачем-ремонтником вагонів до відокремленого підрозділу «Служба роботи станцій» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», де і працює дотепер, що сторонами не заперечувалося. Уперіод із 12.04.2018 по 11.05.2018, із 18.02.2019 по 18.03.2019, із 16.01.2020 по 12.02.2020, із 10.01.2021 по 07.02.2021 [PERSON] перебував у відпустках та йому виплачувалася матеріальна допомога до відпустки (а.с.13). Відповідно до приведених позивачем розрахунків заробітної плати, у 2018 році йому виплачувалася матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі 2202,50 грн, у 2019 році в розмірі 2401,25 грн, у 2020 році в розмірі 2837,50 грн та в 2021 році в розмірі 4540,00 грн (а.с.13). Як слідує з матеріалів справи, між адміністрацією та трудовим колективом на 2014-2015 роки відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» укладено колективний договір, який набрав чинності з дня його схвалення конференцією трудового колективу 25.03.2014. За відсутності інформації про існування іншого колективного договору, суд приходить до висновку, що вказаний договір є діючим, що перед судом не спростовано (а.с.8-12). Пунктом 3.1.15 вказаного колективного договору передбачено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Як зазначає у відзиві представник відповідача, спільною постановою начальника СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та голови ППО ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» від 14.04.2017 № ВЧДЕ-2/635 постановлено застосувати з 01.04.2017 у діючому колективному договорі СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Згідно зі ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань із метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. У колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Статтею 18 КЗпП України визначено, що положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Згідно з ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Із 01.01.2017\~набрав чинності\~Закон України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України»\~від 06.12.2016\~№ 1774VIII,\~відповідно до\~п.п.\~3,\~5\~розділу ІІ\~якого встановлено,\~що мінімальна\~заробітна плата\~після набрання\~чинності цим\~Законом не\~застосовується як\~розрахункова величина\~для визначення\~посадових окладів\~та заробітної\~плати працівників\~та інших\~виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01.01.2017. Установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам,\~які уклали\~колективні договори\~і угоди,\~у тримісячний\~строк привести\~їх норми\~у відповідність\~із цим\~Законом згідно\~із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Як слідує зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб на одну працездатну особу, у розрахунку на місяць, із 01.01.2018 встановлений на рівні 1762,00 грн, із 01.07.2018 на рівні 1841,00 грн, а в грудні 1921,00 грн, тому 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2202,50 грн, 2301,25 грн та 2401,25 грн відповідно, а мінімальна заробітна плата по Україні встановлена на рівні 3723,00 грн. Тобто, при прийнятті спільної постанови керівництва СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та Головою ППО ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» №ВЧДЕ2/635 від 14.04.2017, про запровадження розрахункової величини в розмірі 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, замість мінімальної заробітної плати, фактично запроваджено зміни до колективного договору, які погіршують становище працівників, порівняно з тим, яке існувало до таких змін, оскільки в даному випадку значно зменшується розмір матеріальної допомоги, яка підлягала до виплати при отриманні відпустки. Згідно з Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, у розрахунку на місяць, із 01.01.2019 встановлений на рівні 1921,00 грн, із 01.07.2019 - 2007,00 грн, а з 01.12.2019 2102,00 грн, тому 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом становив 2401,25 грн, 2508,75 грн, 2627,50 грн, відповідно, а мінімальна заробітна плата по Україні встановлена на рівні 4173,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, у розрахунку на місяць, із 01.01.2020 встановлений на рівні 2102,00 грн, із 01.07.2020 на рівні 2197,00 грн, із 01.12.2020 на рівні 2270,00 грн, тому 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2627,50 грн, 2746,25 грн та 2837,50 грн, відповідно, а мінімальна заробітна плата по Україні з 01.01.2020 встановлена на рівні 4723,00 грн, а з 01.12.2020 на рівні 5000,00 грн. Згідно з Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, у розрахунку на місяць, із 01.01.2021 встановлений на рівні 2270,00 грн, із 01.07.2021 2379,00 грн, із 01.12.2021 2481,00 грн, тому 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на період отримання відпустки позивачем, становив 2837,50 грн, а мінімальна заробітна плата по Україні з 01.01.2021 встановлена на рівні 6000,00 грн. Пунктом 1.4 колективного договору визначено, що зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», вносяться протягом строку його дії до узгоджувальної комісії і при погодженні сторін затверджуються на спільному засіданні адміністрації і профспілкового комітету, а всі інші - на конференції трудового колективу. Таким чином, прийняття 14.04.2017 спільної постанови керівництва СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» і голови ППО ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» № ВЧДЕ-2/635 про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величини «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників, порівняно з законодавством та колективним договором, а тому, указана постанова повинна прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкового комітету, а на конференції трудового колективу, оскільки на момент прийняття вказаної постанови мінімальна заробітна плата по Україні є більшою за 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом. Тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна постанова керівництва СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» і голови ППО ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» від 14.04.2017 № ВЧДЕ-2/635, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.15 Колективного договору. Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. При цьому, ст. 9 КЗпП України не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними. Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці. Суд вважає, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VІІІ, не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.15 колективного договору, укладеного між ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та Головою ППО ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», у частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, у даному випадку, колективним договором, де визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується у розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийнята 14.04.2017 спільна постанова керівництва СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» і голови ППО ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» №ВЧДЕ-2/635 про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. При цьому,\~приймаючи до\~уваги,\~що відповідно\~до положень\~п.\~3.1.15\~колективного договору\~визначено,\~що матеріальна\~допомога на\~оздоровлення виплачується\~у розмірі\~40%\~тарифної ставки\~чи посадового\~окладу на\~момент надання\~допомоги за\~професією,\~котру обіймає\~працівник,\~але не\~менше мінімальної\~заробітної плати\~по Україні\~на момент\~виплати допомоги,\~а виплата\~матеріальної допомоги\~позивачу відбувалася\~у відповідні\~роки,\~суд вважає\~за необхідне\~при визначенні\~розміру недоплаченої\~частини вказаної\~допомоги виходити\~з розміру\~мінімальної заробітної\~плати по\~Україні встановленої\~за 2018,\~2019,\~2020\~та 2021\~роки,\~відповідно,\~а тому суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Тому з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена матеріальна допомога в загальному розмірі 6637,75 грн, що складається з: 1520,50 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік (3723,00 грн 2202,50 грн), 1771,75 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2019 рік (4173,00 грн 2401,25 грн), 1885,50 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2020 рік (4723,00 грн 2837,50 грн), 1460,00 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2021 рік (6000,00 грн 4540,00 грн). Щодо доводів представника відповідача про застосування позовної давності, суд звертає увагу на ту обставину, що згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Оскільки норми Закону № 2352-IX від 01.07.2022, що набрав чинності 19.07.2022, на які посилається представник відповідача як на підставу для застосування строку позовної давності, передбачають право працівника звернутися до суду лише протягом трьох місяців із дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто норми вказаного закону погіршують становище працівника, скорочують строк протягом якого він може звернутися до суду з позовом про захист трудових прав, в тому числі на виплату заробітної плати, суд приходить до висновку, що положення Закону № 2352-IX від 01.07.2022, у даному випадку не мають зворотної дії в часі та до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме положення ст. 233 КЗпП України, у редакції яка діяла станом на дату виникнення спірних правовідносин, а це 2018-2021 роки відповідно (момент коли матеріальна допомога виплачувалася в неповному обсязі). Крім того, суд звертає увагу, що за п. 1 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постанова КМ України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 651 від 27.06.2023, набрала чинності лише 30.06.2023. За таких обставин, позовна давність у даній справі не підлягає застосуванню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справ, покладаються, у разі задоволення позову на відповідача. Суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», та у зв`язку з задоволенням позовних вимог у повному обсязі, судовий збір у розмірі 1211,20 грн, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved