Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-10 00:00:00

І.Короткий зміст позовних вимог 11.04.2025 ПМП «Євро-В» звернулося в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 07.05.2024 [PERSON] уклав з [PERSON] та [PERSON] 2 (два) окремі договори купівлі-продажу, за якими відчужив на користь цих осіб належні йому об`єкти нерухомого майна, а саме: квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] . Ці договори купівлі-продажу є фраудаторними, вони укладені на шкоду кредитору ПМП «Євро-В», оскільки спрямовані на невиконання [PERSON] грошового зобов`язання в розмірі 1\~017\~094 грн., в подальшому підтвердженого судовим рішенням. Так, [PERSON] отримав від ПМП «Євро-В» грошові кошти без будь-якої правової підстави, оскільки не здійснював жодних поставок товару для цього контрагента, відтак він достеменно знав, що буде вимушений повернути ці кошти, в тому числі за рахунок свого майна. Уклавши договори купівлі-продажу та відчуживши на користь близьких осіб нерухоме майно, [PERSON] став неплатоспроможним. З врахуванням заяви про відмову від позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 07.05.2024, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , пред`явлених до [PERSON] та [PERSON] , позивач просив суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу від 07.05.2024, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Куртою Н.В., зареєстрований в реєстрі за №1035. 06.05.2025 позивач подав відповідь на відзив, в якій в основному повторив аргументи позовної заяви. ІІ.Стислий виклад позиції відповідача Позиція відповідачки [PERSON] 01.05.2025 адвокат Троянчук Д.М. в інтересах [PERSON] через систему «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву, який мотивував тим, що на момент укладення договорів купівлі-продажу від 07.05.2024 було наявне рішення Господарського суду Волинської області від 08.11.2023 у справі №903/989/23 про відмову в позові. Лише через 4 місяці після укладення спірних договорів рішення місцевого господарського суду від 08.11.2023 у справі №903/989/23 було скасоване постановою апеляційного господарського суду від 18.09.2024 та прийнято нове рішення про задоволення позову. Відтак, посилання позивача на те, що укладання договорів вчинено формально, з метою унеможливлення виконання судового рішення, носять характер припущень і є непереконливими, адже самого судового рішення на момент укладення цих договорів ще не існувало. Фактично грошові зобов`язання [PERSON] перед ПМП «Євро-В» виникли 18.09.2024, тобто з моменту набрання законної сили судовим рішенням у справі №903/989/23, а тому спірні договори були укладені не у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором. Квартири були продані за реальними ринковими цінами. Власниками квартир є особи, які не мають жодного відношення до позивача. В цілому позивачем не доведено 4 з 5 критеріїв для кваліфікації договору як фраудаторного, про які йдеться в постановах Верховного Суду від 18.02.2025 у справі №916/5751/23 та від 03.12.2024 у справі №487/6342/18. Представник просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Позиція інших відповідачів Інші відповідачі правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися. III.Процесуальні дії суду, клопотання та заяви учасників судового процесу Ухвалою суду від 14.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14.04.2025 вжито заходів забезпечення позову, накладено арешт на нерухоме майно, яке є предметом оскаржуваних договорів купівлі-продажу. Ухвалою суду від 19.05.2025 залучено до участі в справі співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 09.06.2025 закрито підготовче провадження та призначено справа до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 02.07.2025 закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 07.05.2024, укладеного між [PERSON] та Раком В.Є., пред`явлених до [PERSON] та [PERSON] . Скасовані заходи забезпечення позову в частині накладення арешту на нерухоме майно, яке є предметом цього договору купівлі-продажу. Протокольною ухвалою суду від 02.07.2025 відкладено ухвалення та проголошення судового рішення на 11.07.2025. 11.07.2025 суд ухвалив рішення по суті спору. ІV.Фактичні обставини справи 18.09.2023 Приватне мале підприємство «Євро-В» звернулося в Господарський суд Волинської області з позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення 1\~017\~094 грн. (позовна заява у справі №903/989/23, а.с. 18-22). Позовна заява обгрунтована тим, що з травня 2022 року по лютий 2023 року ПМП «Євро-В» сплатило ФОП [PERSON] грошові кошти в розмірі 1\~017\~094 грн. за відсутності між ними реальних господарських операцій (поставок товарів, надання послуг тощо), що свідчить про безпідставність набуття (отримання) підприємцем таких грошових коштів. Ухвалою Господарського суду Волинської області від 02.10.2023 відкрито провадження у справі №903/989/23 за позовом ПМП «Євро-В» до ФОП [PERSON] про стягнення 1\~017\~094 грн. (а.с. 24-25). Рішенням Господарського суду Волинської області від 08.11.2023 у справі №903/989/23 відмовлено в задоволенні позову. 25.11.2023 за заявою ПМП «Євро-В» до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за фактом безпідставного перерахування (за відсутності господарських операцій) упродовж 2022-2023 років грошових коштів ПМП «Євро-В» на банківські рахунки, в тому числі ФОП [PERSON] (кримінальне провадження №12023030580003653, витяг з ЄРДР від 08.01.2024, а.с. 27). В матеріалах справи відсутні відомості про завершення досудового розслідування в кримінальному провадженні №12023030580003653. За усними поясненнями представників сторін, на даний час таке досудове розслідування ще триває. Ухвалою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 26.02.2024 у справі №903/989/23 була призначена комплексна судова експертиза, на вирішення якої поставлені питання автентичності підписів [PERSON] , як директора ПМП «Євро-В», та відтисків печатки ПМП «Євро-В» на рахунках-фактурах та видаткових накладних, за якими була здійснена оплата на користь ФОП [PERSON] грошових коштів в загальному розмірі 1\~017\~094 грн. (а.с. 34-37). Постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 18.09.2024 у справі №903/989/23 скасоване рішення Господарського суду Волинської області від 08.11.2023, ухвалено нове рішення про задоволеня позову. Стягнуто з ФОП [PERSON] на користь ПМП «Євро-В» 1\~017\~094 грн. безпідставно набутих коштів, 15\~256,41 грн. судового збору за подання позовної заяви та 22\~884,62 грн. судового збору за подання апеляційної скарги (а.с. 109-115). Постанова апеляційного господарського суду від 18.09.2024 у справі №903/989/23 мотивована тим, що перераховані ПМП «Євро-В» згідно видаткових накладних та рахунків-фактур грошові кошти в розмірі 1\~017\~094 грн. є такими, що набуті ФОП [PERSON] без достатньої правової підстави. Додатковою постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 30.10.2024 у справі №903/989/23 стягнуто з ФОП [PERSON] на користь ПМП «Євро-В» 106\~019,20 грн. витрат за проведення експертизи у справі (а.с. 117-120). 07.05.2024 [PERSON] (продавець), від імені якого діяла [PERSON] (представник) на підставі довіреності, посвідченої в місті Малага Королівство Іспанія, консулом Консульства України в м. Малазі Бас О.М. 01.02.2024, зареєстрованої в реєстрі за №570/4-222, та [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу (далі - Договір купівлі-продажу, а.с. 39-42), за умовами якого продавець передав у власність покупцю квартиру [ADDRESS] (далі - Квартира). Квартира набута покупцем у спільну сумісну власніть з [PERSON] (п. 5.10 Договору купівлі-продажу). В п. 2.1 Договору купівлі-продажу зазначено, що продаж Квартири вчинено за 1\~234\~375,92 грн., які представник продавця отримала від покупця до підписання договору в нотаріуса. В матеріалах справи відсутні відомості про фактичну передачу або безготівковий переказ грошових коштів в розмірі 1\~234\~375,92 грн., які мали бути сплачені покупцем на користь продавця за Договором купівлі-продажу. Батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00051907968 від 20.06.2025, а.с. 84-85). Батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00051910138 від 20.06.2025, а.с. 96-87). В матеріалах справи відсутні відомості про виконання постанови Північно-Західного апеляційного господарського суду від 18.09.2024 у справі №903/989/23. Доказів погашення [PERSON] стягнутої з нього заборгованості в розмірі 1\~017\~094 грн. суду не надано. В матеріалах справи відсутні відомості про наявність у [PERSON] іншого рухомого або нерухомого майна вартістю, яка б перевищувала розмір його грошових зобов`язань перед ПМП «Євро-В» (або наявність у нього грошових коштів у відповідному розмірі) (лист приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги С.С. від 01.04.2025 №12765, а.с. 268-269). В матеріалах справи відсутні відомості про фактичне використання Квартири новими власниками - покупцем [PERSON] та її чоловіком [PERSON] (переоформлення особових рахунків щодо оплати житлово-комунальних послуг, послуг охорони, про оплату таких послуг, про зміну реєстрації місця проживання, про виконання ремонтних робіт тощо). Вважаючи Договір купівлі-продажу фраудаторним, позивач звернувся з цим позовом до суду. V.Мотиви суду та застосоване законодавство Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц, від 18 квітня 2022 року в справі №520/1185/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі №214/7462/20). При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина 2 статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі №463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), від 19 лютого 2024 року в справі №567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України\~не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: - особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; - наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); - враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі №747/306/19). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі №761/12692/17). Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі №201/3274/21, від 22 листопада 2023 року в справі №128/1878/20). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі №523/17429/20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі №369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга\~статті 228 ЦК України). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18, від 26 квітня 2023 року в справі №644/5819/20). За встановлених фактичних обставин справи та з урахуванням релевантних джерел права суд дійшов таких висновків. 07.05.2024 [PERSON] , від імені якого діяла його сестра [PERSON] , уклав зі своєю матір`ю [PERSON] Договір купівлі-продажу, на підставі якого відчужив Квартиру на користь своїх батьків [PERSON] та [PERSON] . Цей договір був укладений [PERSON] в період, коли проти нього за ініціативою ПМП «Євро-В» було розпочате судове провадження про стягнення боргу. ПМП «Євро-В» зробило достатньою мірою обгрунтоване припущення (твердження) про те, що Договір купівлі-продажу був укладений [PERSON] на шкоду кредитору, з метою уникнення сплати боргу. Перевіривши аргументи позивача, суд погоджується з тим, що Договір купівлі-продажу носить фраудаторний характер. Фраудаторні правочини - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. Суд сукупно врахував такі обставини: момент укладення договору (в період розпочатого проти боржника судового провадження про стягнення боргу), особу контрагента продавця (представником продавця є його сестра, а покупцем майна є батьки продавця), недоведеність наявності фактичної мети або розумної причини для укладення договору (відсутня необхідність як продажу Квартири сином, так і купівлі Квартири його батьками), відсутність проведення реальних розрахунків за Квартиру (відповідне застереження в договорі не є беззаперечним доказом зворотнього), фактичне невикористання покупцем придбаної Квартири (використання в розумінні правомочності користування як споживання корисних властивостей речі), відсутність у боржника (продавця) іншого майна, в тому числі грошових коштів, достатнього за вартістю для виконання грошового зобов`язання перед кредитором (неплатоспроможність продавця), невиконання рішення суду, яким підтверджене грошове зобов`язання боржника (продавця) перед кредитором тощо. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц). У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Суд констатує, що відповідачі всупереч принципу змагальності не надали доказів, які б спростовували встановлені реальні ознаки фраудаторності оспорюваного Договору купівлі-продажу. Суд відхиляє аргумент представника відповідача про те, що грошове зобов`язання [PERSON] перед ПМП «Євро-В» виникло 18.09.2024, тобто з моменту набрання законної сили судовим рішенням у справі №903/989/23 з таких мотивів. Зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно (див. п. 84 постанови ВП ВС від 07.02.2024 у справі №910/3831/22). Суд не приймає інші аргументи представника відповідача як такі, що спростовуються фактичними обставинами справи або ж як такі, що не мають правового значення для вирішення фраудаторного спору (в контексті предмета доказування у ньому). Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом. Обраний позивачем спосіб захисту є ефективним, оскільки недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що перебуває в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину. Отже, позовні вимоги слід задовольнити. В цілому суд констатує, що дав відповіді на всі важливі аргументи сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10.02.2010). VI.Судові витрати \~ \~ \~ \~Позивач заявив 2 (дві) вимоги немайнового характеру, сплатив судовий збір в розмірі 6\~056 грн. Крім того, позивач сплатив 1\~514 грн. за подання заяви про забезпечення позову. Враховуючи результат вирішення спору, беручи до уваги, що відповідачі є відповідальними лише за однією позовною вимогою та за цією вимогою в порядку забезпечення позову накладено арешт лише на частину майна,

Outcome: approved