Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

Позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом, у якому просить виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення та стягнути судовий збір. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS] відповідно до розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.05.2015 № 279 «Про передачу та закріплення майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» (зі змінами від 11.11.2016 № 838) переданий в господарське відання підприємства. Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» діє на підставі Статуту, згідно якого предметом діяльності підприємства є утримання житлового і нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та закріплений за підприємством на праві господарського відання, а також обслуговування житлового та нежитлового фонду, що не належить до комунальної власності міста Києва, на договірних засадах у встановленому порядку. Відповідно до п. 3.1.11. Статуту підприємство має право у разі виявлення порушення, встановленого законодавством щодо порядку користування житловими та нежитловими приміщеннями (виселення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зобов`язання звільнити житлове/нежитлове приміщення, усунути самовільне перепланування, переобладнання, зобов`язання надати доступ до приміщення тощо) вживати заходів, передбачених законодавством України. Квартира [ADDRESS] є однокімнатною, житловою площею 15,5 кв. м., не приватизованою. Квартиронаймачем квартири [ADDRESS] був [PERSON] , який помер [INFO] та знятий з реєстраційного обліку. Після смерті [PERSON] у квартиру [ADDRESS] самовільно вселилась [PERSON] , не маючи на це законних підстав. Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» звернулось до Солом`янського районного суду міста Києва з позовною заявою про виселення [PERSON] зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20.02.2020 позовні вимоги задоволено. Постановою Київського апеляційного суду від 14.07.2020 рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20.02.2020 залишено без змін, а Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.10.2021 залишено без змін рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20.02.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 14.07.2020. Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» 30.09.2020 пред`явлений виконавчий документ до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) для примусового виконання. Актом державного виконавця від 13.12.2021 встановлено, що рішення Солом`янського районного суду міста Києва про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] виконано, в квартирі залишився син боржника - [PERSON] та його майно. Структурним підрозділом комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» ЖЕД № 904 [PERSON] були підготовлені попередження від 11.02.2022, 17.06.2022 з вимогою звільнити спірну квартиру та здати ключі в житлово-експлуатаційну дільницю № 904 комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», які особисто [PERSON] не видалося можливості вручити, про що складено акти від 10.02.2022, 04.07.2022. Вказані попередження були направлені поштою. Вказано, що вимоги попередження [PERSON] не виконав, ключі від квартири до житлово-експлуатаційної дільниці № 904 не передав. Як вбачається з акту державного виконавця від 13.12.2021 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а отже зберігає за собою право користування зазначеним житловим приміщенням. Таким чином [PERSON] без законних підстав, самоправно займає квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з вищевикладеним позивач просив позов задовольнити. У червні 2023 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», треті особи: Київська міська рада (Київська державна адміністрація), Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму жилого приміщення. Зустрічний позов мотивовано тим, що відповідно до договору найму жилого приміщення від 13 червня 2001 року, укладеного між РЕО-705 в особі начальника [PERSON] (наймодавцем) та [PERSON] (наймачем) було домовлено, що без згоди наймодавця, за виключенням неповнолітніх осіб, інших осіб до квартири не вселяти. Неповнолітньою особою на той час був його син [PERSON] , який у силу положень частини першої статті 65 ЖК України не потребував згоди свого батька на вселення. Зазначив, що 25 жовтня 2010 року рішенням Солом`янського районного суду міста Києва у справі № 2-3111-1/10 позов [PERSON] про визнання права користування жилим приміщенням задоволено та фактично таке право йому було надано на невизначений строк, яке відповідно до статей 64, 65 ЖК України поширювалося на всіх членів сім`ї наймача, які не заперечували проти такого права та були згодні з цим. Вказав, що наведене додатково свідчить про проживання [PERSON] разом зі своїм батьком та матір`ю у період із 2001 року до 2010 року і надалі, оскільки [PERSON] у зв`язку зі своїми хронічними хворобами потребував догляду за собою членів своєї сім`ї. Зауважив, що спірна квартира є для нього центром життєвих інтересів та соціальних зв`язків, на підтвердження цього зазначав про навчання та отримання освіти в місті Києві та використання цієї адреси для листування і здійснення оплати за комунальні послуги. З урахуванням наведеного, [PERSON] просив задовольнити його позов, визнати за ним право користування квартирою [ADDRESS] та зобов`язати КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» укласти зі [PERSON] договір найму житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] . Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 19 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2023 року позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» задоволено. Виселено [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] , адреса реєстрації: [ADDRESS] , з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Стягнено зі [PERSON] на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» судовий збір у розмірі 2 481,00 грн. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.11.2024 касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 10.01.2025 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано головуючому судді Усатовій І.А. Протокольною ухвалою суду від 08.05.2025 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Протокольною ухвалою суду від 03.07.2025 визнанано обов`язковою явку [PERSON] у судове засідання для надання пояснень стосовно позову. Протокольною ухвалою суду від 10.07.2025 відмовлено представнику відповідача за первісним позовом, представнику позивача за зустрічним позовом [PERSON] у задоволенні клопотання про витребування доказів від 21.04.2023. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом просив задовольнити первісний позов у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. У судовому засіданні відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом та його представник просили відмовити у задоволенні первісного позову, зустрічний позов просили задовольнити. У судовому засіданні представник третьої особи Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації за первісним позовом та за зустрічним позовом просив задовольнити первісний позов у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та їх безпосередньому дослідженні, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 лютого 2010 року відмовлено в задоволенні позову КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної у м. Києві ради до [PERSON] про його виселення із квартири [ADDRESS] . З мотивувальної частини цього рішення відомо, що за договором найму житлового приміщення від 13 червня 2001 року, укладеним між РЕО-705 та [PERSON] , останньому надавалася в найм спірна квартира строком з 12 червня 2001 року до 12 червня 2002 року, тобто вселення [PERSON] до квартири здійснено не самовільно, а на підставі письмового договору. Також апеляційний суд встановив, що питання про розірвання договору найму КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної у місті Києві ради після закінчення строку його дії не ставилось, а оскільки він був укладений у 2001 році, тобто під час дії ЦК УРСР 1963 року, то згідно із статтею 230 цього Кодексу строковий договір найму, який не був розірваний, вважається поновлений на невизначений строк. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2010 року позов [PERSON] до Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної у м. Києві ради, третя особа: Солом`янське РУ ГУ МВС України в місті Києві, про визнання права користування жилим приміщенням та реєстрації задоволено частково. Визнано за [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Згідно із копією свідоцтва про народження № [NUMBER] від 03 вересня 1984 року [PERSON] народився [INFO] , батьком якого є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . [PERSON] (матір позивача) та [PERSON] (батько позивача) з 1980 року до 23 серпня 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] [PERSON] помер. Встановлено, що відповідно до розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 травня 2015 року № 279 «Про передачу та закріплення майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», закріплено на праві господарського відання в установленому порядку житловий і нежитловий фонд та майно, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації згідно з додатками 1, 2. У пункті 2.2 Статуту КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», затвердженим розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06 січня 2015 року № 9 (у редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 січня 2020 року № 157) визначено, що предметом діяльності підприємства є утримання житлового і нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та закріплений за підприємством на праві господарського відання, а також обслуговування житлового та нежитлового фонду, що не належить до комунальної власності міста Києва, на договірних засадах у встановленому порядку; надання житлової послуги (управління багатоквартирним будинком). Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» є балансоутримувачем та управителем будинку за адресою: [ADDRESS] . З листопада 2019 року [ADDRESS] перейменована на [ADDRESS]. Відповідно до копії витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва № 81762403 від 07 липня 2022 року про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , станом на 07 липня 2022 року зареєстровані особи за вказаною адресою відсутні. Також встановлено: у справі № 760/8384/15-ц рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 січня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», третя особа: Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання права користування жилим приміщенням відмовлено; у справі № 760/5955/17 рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року та постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року, позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» до [PERSON] , третя особа: Солом`янська в місті Києві державна адміністрація про виселення задоволено. Виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Згідно з копією паспорта громадянина України [PERSON] , його місцем реєстрації є: [ADDRESS] , дата реєстрації 01 червня 1988 року. У 2003 році [PERSON] разом із членами сім`ї [PERSON] (матір) та [PERSON] (сестра) брав участь у приватизації квартири [ADDRESS] Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Кожному гарантується недоторканність житла (стаття 30 Конституції України). Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частиною третьою статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній особі гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється не лише на власника квартири, але і на наймача (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 1999 року у справі «Ларкос проти Кіпру», заява № 29515/95). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти росії» (Prokopovich v. russia), заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50)). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ від 16 липня 2009 року у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП], заява № 33202/96, пункт 110). Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19; від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20). У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 викладено висновок, згідно з яким «у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання». Право користування житловим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17, провадження № 61-865сво21). У постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц (провадження № 61-2027св22) зазначено, що «під час вирішення спору про право користування житловим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні». Верховний Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність втручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3)дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 766/13376/17, провадження № 61-20634св21). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), на яку міститься посилання у касаційній скарзі, зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення (частина третя статті 116 ЖК України). Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 523/7813/20, провадження № 61-17223св23; від 06 листопада 2024 року у справі № 752/27110/21, провадження № 61-6435св24). За обставинами справи, відомо, що згідно з договором найму житлового приміщення від 13 червня 2001 року, укладеного між РЕО-705 та [PERSON] , останньому надавалася в найм квартира [ADDRESS] строком з 12 червня 2001 року до 12 червня 2002 року. Наведене також підтверджується копією договору найму житлового приміщення, укладеному між РЕО-705 в особі начальника [PERSON] та [PERSON]. (т. 1, а. с 134). 25 жовтня 2010 року рішенням Солом`янського районного суду міста Києва у справі № 2-3111-1/10 позов [PERSON] про визнання права користування жилим приміщенням задоволено, визнано за [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] . На момент укладання договору найму житлового приміщення від 13 червня 2001 року між РЕО-705 в особі начальника [PERSON] та [PERSON]., його син [PERSON] , [INFO] , був неповнолітнім, а тому відповідно до статті 65 ЖК України згода наймача на вселення неповнолітніх дітей до їх батьків не вимагалася. Під час вирішення спору по суті [PERSON] , заперечуючи проти задоволення первісних позовних вимог посилався на те, що він правомірно вселився до спірної квартири, на час вселення [PERSON] був неповнолітньою особою і в силі положень частини першої статті 65 ЖК України його вселення не потребувало згоди наймача та має довготривалі сформовані соціальні зв`язки та життєві інтереси, пов`язані із спірною квартирою. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 65 ЖК України визначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до вимог закону, вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК УРСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 12 квітня 2021 року в справі № 127/26104/18 (провадження № 61-23331св19), від 03 лютого 2021 року в справі № 643/3624/16 (провадження № 61-5000св19). Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18). Суду належало з`ясувати чи була спірна квартира постійним місцем проживання відповідача за первісним позовом. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідач за первісним позовом, звертаючись до суду з позовом зазначає, що, починаючи з 2001 року, він разом з сім`єю: він, батько [PERSON] та мати [PERSON] проживали у спірній квартирі. Проживання було під час навчання у вищому навчальному закладі та потім. Він постійно користувався вказаною квартирою, робив ремонт з батьками, зробив кухонні меблі. На що суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи питання щодо проживання матері позивача розглядалося та вирішено виселити її зі спірної квартири, обставини її постійного проживання у спірній квартирі не встановлені. Відповідач зазначив, що обставини його проживання у спірній квартрі можуть підтвердити свідки. Так, допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснила, що знайома з [PERSON] , вчилася в університеті з його матір`ю [PERSON] , зазначила, що зі слів останньої їй стало відомо, що з 2001 року відповідач жив зі [PERSON] в спірній квартирі та жив там до моменту його виселення, платив за комунальні послуги. Зазначила, що [PERSON] та [PERSON] перебували в офіційному шлюбі. Також вказала, що бачила початок ремонту та його завершення, вказала, що відповідач своїми руками зробив там проводку та кухню. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] та [PERSON] були її олнокласниками, відповідач [PERSON] з 2001 року проживав у спірній квартирі, своїми руками зробив там проводку та кухню. [PERSON] любив свого сина та добре до нього відносився. Пояснила, що у кімнаті стояло одне двоспальне ліжко та односпальне. Зазначила, що до 2001 року відповідач напевно проживав в Калинівці. Судом до уваги їх показання в частині постійного користування відповідачем спірною квартирою, та ще й за згоди [PERSON] на проживання [PERSON] , не приймаються, оскільки вказані особи свідками постійного життя відповідача у спірній квартирі не були, заходили вряди - годи, їх показання зводилися до пояснень щодо установки кухонних меблів [PERSON] та відвідування ними спірної квартири на свята. Як вбачається з пояснень свідка [PERSON] , остання зазначає про обізнаність життя відповідача та його батьків зі слів [PERSON] , однак у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі до смерті [PERSON] , що суперечить матеріалам справи та з точки зору суду, свідчить про надуманість її показань, та про незнання обставин життя як [PERSON] так і [PERSON] . Що стосується показань свідка [PERSON] про обставини проживання [PERSON] у спірній квартирі, а саме проживання з 2001 року, зі згоди [PERSON] , судом до уваги не приймаються, оскільки, як встановлено у судовому засіданні, вказаний свідок є матір`ю відповідача та зацікавлена у розгляді справи на його користь . Так, суд критично оцінює наданні відповідачем докази, а саме: копія диплому молодшого спеціаліста серії [NUMBER] від 03.07.2004; копія архівної довідки від 03.02.2023 № 07, видана ректором Київської державної академії декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука Осадчої О. про те, що [PERSON] дійсно навчався у Київському державному інституті декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука; копія медичної довідки від 23.05.2007, видана [PERSON] ; копія договору про поточний рахунок фізичної особи від 11.03.2014 між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] ; копія листа Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 28.08.2012 № 15/03/14551/нк із зазначенням адреси [PERSON] ; копія листа Генеральної прокуратури України від 26.11.2015 № 19-р із зазначенням адреси [PERSON] ; копія конверту Державного агентства України з інвестицій та інновацій, адресований [PERSON] , та інших копій конвертів, оскільки у розумінні ст. 77 ЦПК України не містять інформацію щодо предмета доказування. Щодо копії довідки про причину смерті [PERSON] від 10.12.2013, копії консультативного висновку Київської міської клінічної лікарні № 16 від 27.07.2009 відносно захворювань [PERSON] , копії довідки Київського міського клінічного ендокринологічного центру від 18.12.2012 відносно захворювань [PERSON] , копії заяви [PERSON] від 07.05.2007 до начальника КП «Грушківське» Гороха М.Ф., копії заяви [PERSON] від 07.05.2008 до начальника КП «Грушківське» Гороха М.Ф. , вказані документи про стан здоров`я [PERSON] не відносяться до предмету доказування у справі за позовом про виселення та за зустрічним позовом про визнання права користування житловим приміщенням. Крім того, копія акту приймання на абонентський облік засобів обліку води від 14.04.2023 не може бути належним підтвердженням того, що квартира [ADDRESS] є центром життєвих інтересів та соціальних зв`язків [PERSON] оскільки вказане може тільки засвідчити, що з дати складання акта про прийняття вузла комерційного обліку на абонентський облік такий вузол є прийнятим оператором зовнішніх інженерних мереж і виконавцем відповідної комунальної послуги на абонентський облік, а показання його засобів вимірювальної техніки є обов`язковими для визначення обсягів спожитої комунальної послуги та розрахунків за неї. Також суд звертає увагу на наступне. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та його матір`ю [PERSON] частки, що приватизовані у квартирі [ADDRESS] відчужені шляхом дарування часток [PERSON] у 2023 році. Тобто суд констатує, що [PERSON] мав у власності частку у квартирі, приватизованій у 2003 році, до 2023 року зберігав за собою право користування цією квартирою та з власної волі відчужив свою власність. Також суд звертає увагу на правовий висновок Верховного Суду у постановах від 28 липня 2020 року у справі № 759/17953/15-ц (провадження № 61-18718св19) та від 04 листопада 2020 року у справі № 641/2970/17 (провадження № 61-3921св19), в яких суд дійшов висновку, що особи, які вселились в квартиру з метою здійснення догляду за хворими родичами, є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають. Крім того, у ст. 99 ЖК України визначено, що піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. За ч. 4 ст. 9 та ст. 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. За змістом ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Відтак відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» про самоправне зайняття квартири [ADDRESS] . У матеріалах справи містяться попередження [PERSON] про самовільне зайняття квартири від 11.02.2022 з пропозицією КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» терміново веселитись та звільнити квартиру від особистих речей й від 17.06.2022 з пропозицією КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» надати правовстановлюючі документи на проживання у квартирі [ADDRESS] . Актами від 10.02.2022 та 04.07.2022, складеними комісією у складі майстрів технічної дільниці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] визначено, що на момент обстеження квартири двері відчинив [PERSON] , від отримання попередження про виселення відмовився й умови попередження не виконав. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41). З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування житлом особою, яка володіє таким приміщенням незаконно, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року № 14-181 цс18 (справа № 653/1096/16-ц). Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що відповідачем не надано доказів, які б переконливо свідчили про те, що спірна квартира була його постійним місцем проживання, не здобуто таких і судом. Що стосується клопотання представника відповідача за первісним позовом про витребування доказів та його позиції щодо того, чи може бути Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» належним позивачем, суд зазначає, що відповідачем [PERSON] не вчинено будь-яких дій, як того вимагає ст. 84 ЦПК України про витребування доказів, крім того суд зазначає, що предметом спору є виселення із самовільно зайнятого жилого приміщення. Одночасно представником відповідача за первісним позовом ставиться питання щодо законності передачі у господарське відання будинку [ADDRESS] , яке не є предметом спору. Що стосується статуту Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», розпорядження Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації від 06.05.2015 № 279 (зі змінами), указані документи перебувають у загальному доступі в мережі Інтернет за посиланням https://solom.kyivcity.gov.ua/ та судом під сумнів не ставляться.. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача за первісним позовом та необґрунтованість вимог позивача за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved