Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-30 00:00:00

12 травня 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила суд визнати відповідача [PERSON] батьком малолітньої дочки [PERSON] , та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки його доходу. В обґрунтування позову вказує про те, що з 2016 року та до осені 2022 року вони з відповідачем [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в квартирі [ADDRESS] . Від спільного проживання у них [INFO] народилося дочка [PERSON] . Відомості про батька дитини записані з її слів. До осені 2022 року проживали разом, відповідач утримував сім`ю. З жовтня 2022 року сторони припинили стосунки, відповідач припинив матеріальне утримання своєї дочки, лише в листопаді 2024 та січні 2025 року перерахував їй 100,00 грн та 4000,00 грн відповідно. Оскільки відповідач є батьком малолітньої дитини, зобов`язаний сплачувати аліменти на її утримання у розмірі необхідному і достатньому для її нормального розвитку, відтак звернулася з цим позовом до суду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Полюхович Р.М. пред`явлений позов підтримали, просили позов задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, причини неявки не повідомив. Представник відповідача адвокат Яскевич Ф.О. в судовому засіданні та у письмовому відзиві пред`явлений позов в частині визнання батьківства визнав повністю. Позов, в частині стянення аліментів визнав частково, а саме в розмірі 1/6 частки доходу, оскільки відповідач вже платить аліменти на утримання дочки від попереднього шлюбу в розмірі частини його доходу. Стягнення аліментів в розмірі 1/6 частки доходу відповідача буде відповідати потребам дитини, критеріям виваженості, розумності та справедливості. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази уважає, що позов потрібно задовольнити, виходячи з таких підстав. Згідно роз`яснень, що містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Перевіривши фактичні обставини справи, наявні докази в їх сукупності та взаємозв`язку суд з врахуванням того, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання батьківства у повному обсязі. Судом встановлено, що від спільного проживання сторони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що стверджується дослідженою судом копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 26 червня 2020 року виконавчим комітетом Вичівської сільської ради Зарічненського району Рівненської області. Сторони не перебувають і на час народження дочки не перебували у шлюбі між собою. З дослідженого судом Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження видно, що відомості про батька [PERSON] записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, тобто за вказівкою матері. У відповідності до ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. В силу п. 3 ч. 2 ст. 125 СК України якщо мати і батько не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Враховуючи визнання відповідачем свого батьківства та оцінюючі зібрані позивачкою у справі докази в їх сукупності суд дійшов висновку, що позов про визнання батьківства знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, тому підлягає задоволенню. Визначаючи розмір аліментів суд, відповідно до ст. 182 СК України враховує, що малолітня дочка проживає з матір`ю (а.с.7,10) та знаходиться на її матеріальному утриманні, відповідач участі в матеріальному забезпеченні дочки не приймає, є фізично здоровою та працездатною особою, військовослужбовцем в/ч [NUMBER] (а.с.46). З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 30 вересня 2015 року у справі № 561/810/15-ц, яке набрало законної сили, вирішено стягувати щомісячно, починаючи з 18 серпня 2015 року з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі частини від його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття (а.с.61). Заперечуючи проти позову у письмовому відзиві представник відповідача вказує, що в силу ст. 183 СК України розмір аліментів на одну дитину становить (25%) від заробітку платника, а на двох дітей 1/3 (33%). Стягнення аліментів на дві дитини від різних шлюбів визначається у розмірі однієї третини заробітку платника аліментів, незалежно від того, чи є він в шлюбі з матір`ю дитини. Кожна дитина має право на 1/6 (16,5% від заробітку платника аліментів. Суд не погоджується з такою правовою позицією сторони відповідача з огляду на таке. Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про охорону дитинства» всі діти на території України, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я та народження дітей і їх батьків (чи осіб, які їх замінюють) або будь-яких інших обставин, мають рівні права і свободи, визначені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. На переконання суду діти, народжені в різних шлюбах від різних матерів, мають абсолютно рівні права на матеріальну допомогу. З урахуванням вимог ст. 182 СК України, зокрема доказів наявності у платника аліментів іншої дитини, відсутності в матеріалах справи будь-яких даних щодо матеріального становища відповідача, наявності у останнього рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, витрат відповідача, суд вважає, що розмір аліментів, що підлягає стягненню з відповідача на утримання [PERSON] має бути визначений в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Такий розмір аліментів є достатнім, справедливим, розумним та таким, що забезпечить рівність всіх дітей відповідача у справі. Не вбачає суд фактичних підстав для застосування ст. 192 СК України, як на цьому наполягає сторона відповідача, оскільки предметом спору у цій справі є стягнення аліментів на дитину, а не зміна їх розміру визначеного рішенням суду щодо іншої дитини відповідача. У цій справі сторони не заявляли клопотань про залучення до участі у справі одержувача аліментів [PERSON] по справі № 561/810-15-ц. Суд вважає, що незалучення одержувача аліментів за рішенням суду щодо іншої дитини жодним чином не вплине на її права та обов`язки щодо учасників справи, оскільки стягнення аліментів за цим рішенням та рішенням у справі № 561/810-15-ц сумарно не перевищує порогову межу визначену ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. У зв`язку з визнанням позову відповідачем, документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за немайновою вимогою в сумі 1211,20 грн належить розподілити за правилами ч. 1 ст. 142 ЦПК України, повернувши позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову. Оскільки позивачка у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за позовною вимогою про стягнення аліментів, а позов задоволено повністю, судові витрати в сумі 1211,20 грн підлягають розподілу у відповідності до правил, визначених ч. 6 ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволеної частини вимог. Таким чином сумарно з відповідача належить стягнути в дохід держави 1816,80 грн (1211,20+605,60=1816,80).

Outcome: approved