Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, а також вони є батьками [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем. Подружжі відносини між ними не склались та на даний час кожен з них проживає окремо. Позивач у зв`язку з перебуванням у відпустці по догляду за сином не працює та її матеріальне становище важке. Відповідач має офіційний дохід, оскільки проходить військову службу, однак добровільної матеріальної допомого не надає. Враховуючи наведені вище обставини, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на своє утримання в розмірі 1/4 частини з усіх його видів заробітку (доходів), починаючи з дати звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною трирічного віку. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 09.05.2025 відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Представник позивача належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, клопотань про розгляд справи в іншому порядку не подавав. Відповідач отримав ухвалу суду про відкриття провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Вказаною ухвалою суду відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов. 28.04.2025 до суду через систему Електронний суд надійшов відзив на позов. Також, 13.05.2025 до суду надійшов паперовий варіант відзиву на позов зміст якого аналогічний тому, який поданий у електронному виді. Так, відзив мотивованимий тим, зокрема, що у шлюбі з позивачем відповідач перебуває з 10.08.2022. Та обставин, що позивач потребує матеріальної допомоги не підтверджена жодними доказами. Відповідач постійно надає добровільно матеріальну допомого на утримання позивача, а також сплачує аліменти на утримання дитини, відрахування яких здійснюється роботодавцем. Крім того, у нього на утриманні перебуває непрацездатна матір, яка є пенсіонеркою та особою з інвалідністю ІІ групи. За таких обставин позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані позивачем та відповідачем докази в їх сукупності, суд приходить до такого висновку. 10.08.2022 [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] . Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Як стверджує позивач, подружжі відносини між сторонами не склались та на даний час кожен з них проживає окремо. Відповідач у своєму відзив дану обставину не заперечував. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Позивач разом з дитиною зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями витягів з реєстру територіальної громади №2023/001761969 та №2025/005383758. На підтвердження тієї обставини, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу, позивачем надано до суду копію довідки про доходи відповідача №25 від 22.01.2024 відповідно до якої у період з серпня 2023 року по січень 2024 року його дохід становив 334892,36 грн. Не зважаючи на те, що інформації про дохід відповідача, стосується періоду понад півтора року тому, сам відповідач не заперечував ту обставину, що він продовжує проходити військову службу та отримувати відповідний дохід. При ухваленні даного рішення суд зважає на те, що стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно ч. 1, ч. 4 ст.\~75\~СК\~України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму встановленого законом. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Згідно ст.\~84\~СК\~України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності; дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Дружина з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Частина 4 статті 84\~СК\~України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Не перешкоджатиме виникненню цього права і застування інституту недійсності шлюбу у випадках, коли дружина не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Відповідно до роз`яснень п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначив, що він надає добровільну матеріальну допомогу позивачу, на підтвердження чого надав квитанції про переказ власних коштів на рахунок позивача у період з 12.06.2024 по 26.02.2025 на різні суми коштів. Разом з тим, суд не може достеменно вважати, що вказані кошти є саме добровільною матеріальної допомогою на утримання дружини, оскільки відомостей про таке цільове призначення у цих переказах, у наданих до суду квитанціях, відсутні. Більш того, з даним позовом до суду позивач звернулась 23.05.2025, а останні перекази коштів датовані ще лютим 2025 року. Крім того, відповідач стверджує, що на його утримання перебуває його непрацездатна матір, яка є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного стороннього догляду, на підтвердження чого суду було надано копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , пенсійного посвідчення № [NUMBER] виданого на ім`я [PERSON] , [INFO] , довідки до акту огляду МСКЕК №1117765 від 18.10.2018, довідки про доходи №1342443435372325 видана на ім`я [PERSON] , а також висновок ЛКК «КНП ДМР «Дунаєвецької багатопрофільної лікарні» №78/4 відповідно до якого [PERSON] потребує постійного стороннього догляду. Разом з тим, суд вважає, що сам по собі факт наявності непрацездатної матері не може бути доказом того, що вона перебуває на утриманні відповідача, а інших доказів на підтвердження такої обставини суду надано не було. При цьому, факт того, що [PERSON] потребує постійного стороннього догляду, не підтверджує ту обставину, що саме відповідач надає цей догляд, за відсутності будь-яких інших підтверджуючих документів. Більш того, вказана особа отримує дохід у виді пенсії. Враховуючи положення вказаних вище норм, те що відповідач є працездатною особою, \~відомостей про наявність тяжких захворювань або інших вад здоров`я суду не надано, так як і наявності у нього інших утриманців, окрім спільного сина сторін, а також зазначені вище обставини, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення про стягнення з відповідача на користь позивача на її утримання аліментів в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів з дня звернення до суду, а саме з 23.04.2025 і до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трирічного віку, що відповідатиме принципу розумності та справедливості, оскільки зважаючи на наданий стороною позивача розмір заробітної плати відповідача, 1/6 частки всіх видів заробітку буде становити орієнтовно 9000,00 грн. (334892,36 грн./6 місяців/6(частка заробітку) або ж орієнтовно 5500,00 грн. (33284,87 грн.(розмір заробітної плати за останній місяць)/6). Зважаючи на те, що позивач звільнена від сплати судового збору, згідно\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати слід стягнути з відповідача на користь держави. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача судові витрати у виді витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Така позиція суду відповідає правовій позиції Верховного суду, викладеній в постанові від 23.11.2020 у цивільній справі № 638/7748/18. Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Так, відповідно до укладеного між позивачем та адвокатом Пограничним А.М. договором від 05.03.2025 сторони договору погодили, що за підготовку та представництво інтересів [PERSON] у Могилів-Подільському міськрайонному суді Вінницької області по справі про стягнення аліментів на дружину, сума послуг адвоката становить 5000,00 грн. Згідно додатку №1 до вказаного вище договору, сторони договору погодили наступний перелік робіт: консультація 01 год. 00 хв вартістю 1000,00 грн; підготовка позовної заяви 02 год. 00 хв. вартістю 2000,00 грн.; представництво інтересів у суді 02 год. 00 хв. вартістю 2000,00 грн. Відповідно до квитанції №3 від 05.03.2025 позивач сплатила адвокату гонорар у розмірі 5000,00 грн. Суд вважає, що заявлені до стягнення судові витрати підлягають частковій компенсації, враховуючи таке. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Аналогічних висновків дійшов Верховний суд у своїй постанові від 28.09.2023 у справі 686/31892/19 (провадження 61-4683св23). \~ \~ \~ \~Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У 8 рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Також, суд при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу при задоволенні позову звертає увагу на те, що відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України такі витрати покладаються на відповідача. Як вже зазначалось вище, позов було задоволено повністю. При цьому, також суд бере до уваги те, що вимоги, які були розглянуті судом є майнового характеру та така категорія справ не є складною, оскільки з даного питання є установлена судова практика, якою адвокати як фахівці у галузі права, користуються при складанні процесуальних документів. Представником позивача за час розгляду справи було подано лише позов. При цьому, розгляд даної цивільної справи відбувався у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а тому представник позивача участі у судових засіданнях не брав. Зважаючи на викладене, суд вважає не співмірним вартість наданих послуг адвокатом у розмірі 5000,00 грн., оскільки така послуга адвоката, як представництво інтересів у суді фактично не здійснювалась, а тому в цій частині компенсації витрат на послуги адвоката суд вважає за необхідне відмовити. З урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин даної справи, а також те, що окрім позовної заяви, стороною позивача більше жодних заяв, клопотань чи заперечень суду подано не було, суд вважає, що зазначені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. є завищеними та недостатньо обґрунтованими. Крім того, з урахуванням предмета спору, складністю справи, обсягу виконаної роботи, необхідності та розумності відповідних витрат, враховуючи, що витрати у визначеному позивачем розмірі не є пропорційними до складності справи, суд визначає вартість наданих юридичних послуг в розмірі 2000,00 гривень, що відповідає критеріям розумності та співмірності. При цьому, відповідач у своєму відзиві на позов будь-яких заперечень з приводу стягнення з нього судових витрат у виді витрат на правничу допомогу не зазначав, у тому числі і щодо їх розміру. На підставі викладеного та

Outcome: partial