Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

У квітні 2025 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивачка просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 76 000 грн., моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. В обґрунтування позову зазначила, що у період з 10.11.1989 року по 29.09.2023 року позивачка знаходилася у трудових відносинах із ВО «ПМЗ ім.О.М. Макарова». 29.09.2023 року [PERSON] була звільнена за власним бажанням. Під час знаходження позивача у трудових правовідносинах із відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 76 000 грн. Також позивачка зазначала, що з відповідача на її користь підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 50\~000 грн., внаслідок втрати нею нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від неї додаткових зучить для організації свого життя. Крім того, просила поновити строк звернення до суду, оскільки 26.04.2024 року вона отримала наказ про звільнення, а довідку про розмір заборгованості по заробітній платі, не отримала по теперішній час. На підставі викладеного вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 18 квітня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 18.04.2025 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. 27.05.2025 року представник відповідача ВО «ПМЗ ім.О.М. Макарова» Новак К.А., надала до суду відзив, в якому зазначила, що відповідач заявлені позовні вимоги не визнає у повному обсязі та просить відмовити у задоволені позовних вимог. Вказує, що причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що ДП ВО «ПМЗ ім. О.М. Макарова» перебувало та перебуває і зараз в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірвання контрактів з Російською Федерацією, які складали питому вагу в загальній кількості, великі фінансові збитки. Просить врахувати ситуацію, яка склалася внаслідок війни, і поставила завод на межу виживання, оскільки наявна заборгованість з вересня 2020 року по заробітній платі працівникам складає понад 130,5 млн. гривень, відсутність обігових коштів, одноденний режим роботи на протязі 2019-2023 років. При цьому підприємство має врахувати не тільки інтереси окремого працівника, але й інтереси інших працівників, забезпечити можливість функціонування підприємства. Крім того, вказує на пропущення строків звернення до суду. На підтвердження вищевказаного надає: копії наказів підприємства. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У судовому засіданні встановлено, що згідно записів в трудовій книжці, заповненої 20.11.1989 року на ім`я [PERSON] , вона перебувала у трудових відносинах з\~ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова»: 10.11.1989 року прийнята на роботу (Наказ від 09.11.1989 року), 09.09.2023 року звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП (Наказ № 1202-вк від 29.09.2023 року). Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача розрахунок з ним не проведено. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-2912цс16. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі. Про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати вказано в ст. 110 КЗпП і ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Так, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що дійсно підприємство заборгувало заробітну плату позивачу, що підтверджується відповідною довідкою підприємства № 97/110 від 13.05.2025 року, у розмірі 73 361 грн. Як вбачається з довідки ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» Вих. № 97/110 станом на 13.05.2025 року, [PERSON] нарахована, але не виплачено заробітної плати за жовтень 2021 року - 3566 грн.; за січень 2022 року 6318 грн.; за лютий 2023 року 4993 грн.; за березень 2023 року 7332 грн.; за квітень 2023 року 7321 грн.; за вересень 2023 року 46327 грн.; за лютий 2023 року виплачено 2496 грн. 19.07.2024 року., а всього сума невиплаченої заробітної плати при звільнені становить 73 361 грн. Отже, відповідач визнав ту обставину, що з його вини на день звільнення позивача з роботи, остаточний розрахунок з нею не проведений, а заборгованість складає 73 361 грн. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум; в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 2\~ст. 233 КЗпПУ\~визначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Між тим, позивач у позовній заяві просить суд поновити строк позовної давності для подання даного позову. Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбаченихчастиною другоюцієї статті (ч. 1\~ст. 233 КЗпПУ). Судом встановлено, що позивач звільнилась з підприємства 02.10.2023 року, а довідку про розмір заборгованості по заробітній платі видано не було по теперішній час, а отже встановлений законом строк для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі нею не пропущено. Саме фактична відсутність документів, які стосуються суми заборгованості по заробітній платі унеможливлювали реалізацію прав позивача на звернення до суду за захистом своїх власних інтересів. За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку, що з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім.О.М.Макарова» на користь \~ [PERSON] слід стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату при звільнені, у розмірі 73 361 грн., а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Посилання відповідача у своєму відзиві на тяжкий фінансовий стан, та у зв`язку з цим неможливість своєчасного розрахунку, суд не бере до уваги, оскільки відповідно до пункту 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,\~сама по собі відсутність коштів у роботодавця, відсутність фінансово-господарської діяльності не виключає його відповідальності на підставі\~статті 117 КЗпП України. Таке ж роз`яснення надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень\~ст. 233 КЗпП України\~у взаємозв`язку з положеннями статей\~117,\~237-1\~цього\~кодексу. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000 грн., суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 25.05.2001 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При визначенні розміру моральної шкоди, суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди. Судом встановлено, що в результаті неправомірної затримки розрахунку при звільненні відповідачем, позивачеві завдано моральних страждань, які виразились у втраті нормальних життєвих стосунків, оскільки позивач тривалий час залишилася без належних їй грошових коштів, у зв`язку зі невиплатою заробітної плати, змушена вживати додаткових зусиль для організації свого життя, а тому, суд вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині частково та стягнути з відповідача на користь [PERSON] спричинену моральну шкоду у розмірі 3 000 грн., що є достатнім та співмірним у даній спірній ситуації. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволені частково та позивач був звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачкою при зверненні до суду було сплачено за позовними вимогами про стягнення моральної (немайнової) шкоди судовий збір у розмірі 3028 грн. Оскільки позовні вимоги немайнового характеру про стягнення моральної шкоди задоволені частково, а відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подачу позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, складає: 1211 грн. 20 коп., то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial