Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

У вересні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить скасувати арешт на його майно, а саме, арешт, накладений на невизначене майно, все нерухоме майно, Відділом державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП [NUMBER] від 21 листопада 2012 року у виконавчому провадженні № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису від 31 жовтня 2012 року № 9152, виданого нотаріусом Київського міського нотаріального округу на користь ПАТ «Укрсоцбанк». Свої вимоги мотивує тим, що 17 грудня 2007 року між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/4835. В цей же день, для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, було договір іпотеки № 02- 10/4116, згідно з яким ним передано в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» квартиру за адресою: [ADDRESS] . 31 жовтня 2012 року нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за заявою банку було видано виконавчий напис № 9152, за яким вирішено звернути стягнення на вказану квартиру. 21 листопада 2012 року за виконавчим написом нотаріуса Солом`янським РВДВС м. Кив Київ було відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. 13 травня 2013 року відбулися прилюдні торги, на яких квартира позивача була продана за 314 300 гривень. На користь стягувача, ПАТ «Укрсоцбанк», перераховано суму коштів в розмір 241 790,27 грн, що була еквівалента за офіційним курсом 30 250,25 дол. США на той час. 14 серпня 2013 року виконавчий напис повернуто виконавцем стягувачу згідно з пунктом 8 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» - коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно. Позивач вказує, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. Отже, при поверненні виконавчого листа без виконання стягувачу державний виконавець, в силу положень чинного законодавства, зобов`язаний був скасувати накладений арешт, однак таких дій не вчинив. При цьому, на сьогодні, у нього відсутня заборгованість. Зокрема, 22 серпня 2018 року між АТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредо-Аверс» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого АТ «Укрсоцбанк» відступило, а ТОВ «Фінансова компанія «Кредо-Аверс» прийняло право вимоги за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 17 грудня 2007 року № 10-29/4835. 21 серпня 2018 року між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Кредо-Аверс» укладено договір комісії на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним говором. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23 вересня 2019 року замінено АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника - [PERSON] 23 вересня 2019 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/9612/16-ц затверджено між сторонами мирову угоду, відповідно до якої [PERSON] відмовляється від позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 557 915,01 грн як заявлених необґрунтовано, безпідставно та зі спливом строку позовної давності. [PERSON] визнає, що [PERSON] 13 травня 2013 року було частково погашено заборгованість в розмірі 30 250,25 доларів США після реалізації в процедурі виконавчого провадження № [NUMBER] на прилюдних торгах квартири останнього за виконавчим написом нотаріуса від 31 жовтня 2012 року. Сторони визнають, що відповідно до додаткової угоди № 4 від 22 серпня 2018 року до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/4835 від 17 грудня 2007 року станом на день укладення цієї мирової угоди загальна заборгованість позичальника становить 858 294,81 грн. [PERSON] зобов`язується до 31 грудня 2019 року включно сплатити на користь [PERSON] заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/4835 від 17 грудня 2007 року в розмірі 96 040,94 грн. У разі належного виконання [PERSON] вищевказаних умов мирової угоди заборгованість [PERSON] перед [PERSON] за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 17 грудня 2007 року № 10-29/4835 вважатиметься погашеною повністю. 24 вересня 2019 року на виконання мирової угоди [PERSON] передано кошти в розмірі 96 040,94 грн, що підтверджується розпискою. Отже, борг погашено і як наслідок зобов`язання за кредитним договором припинено. Крім того, за даними загальнодоступної системи Автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається відсутність відкритих виконавчих проваджень щодо [PERSON] . Таким чином, враховуючи вищевикладене, відсутні підстави для подальшого арешту майна позивача. Разом з тим, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження майна щодо суб`єкта вбачається, що у [PERSON] наявне обтяження - арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 13324015; зареєстровано 01 грудня 2012 року реєстратором - Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України; підстава обтяження - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП [NUMBER], 21 листопада 2012 року, ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві, 629/5; об`єкт обтяження - невизначене майно, все нерухоме майно. Ураховуючи вищевикладене, ним 29 липня 2024 року було спрямовано заяву до Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві про скасування арешту. Однак листом від 22 серпня 2024 року № 155839 Солом`янським районним управлінням юстиції у місті Києві було відмовлено у скасуванні арешту. На підставі вищезазначеного, що наявність безпідставного арешту порушує право власності позивача, останній звернувся до суду з указаним позовом та просив його задовольнити. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 вересня 2024 року зазначену справу було передано до провадження головуючого судді Ішуніної Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року відмовлено у відкритті провадження за позовом [PERSON] про зняття арешту. Постановою Київського апеляційного суду від 04 березня 2025 року ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року скасовано, направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 28 березня 2025 року вказану позовну заву було залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали 21 квітня 2025 року позивачем надано до суду позовну заяву в новій редакції. 25 квітня 2025 року ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 02 червня 2025 року до суду надійшов відзив, в якому відповідач зазначив, що визнає позов у повному обсязі та не заперечує проти задоволення позовних вимог. Підтвердив, що кредитні зобов`язання позивача за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 17 грудня 2007 року № 10-29/4835 припинені, заборгованість у [PERSON] перед ним та банківськими установами відсутня, тому потреб у подальшому арешті його майна відпала. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, матеріали справи містять заяву його представника про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, однак у поданому до суду відзиві просив розглядати справу у його відсутність. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін по справі. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. 17 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/4835. Згідно з підпунктом 1.1.1 пункту 1 договору надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, зі сплатою 12,75% річних та комісій, в розмірі та в порядку визначеному цим договором, в межах максимального ліміту заборгованості до 119 000 дол. США, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 16 грудня 2022 року на умовах визначених цим договором (підпункт 1.1.2 пункту 1 договору). Крім того, умовами договору передбачено, що кредит забезпечується іпотекою. 31 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста, на підставі заяви банку, було видано виконавчий напис № 9152 яким звернуто стягнення на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . На підставі указаного виконавчого напису 21 листопада 2012 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві Штойко Л. Р. було відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. Цього ж дня державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 11 січня 2013 року у межах зазначеного виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні. 15 травня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про звільнення майна боржника з-під арешту, оскільки згідно протоколу проведення прилюдних торгів від 13 травня 2013 року № 11-0699/13, квартира [ADDRESS] була реалізована. 22 травня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору. 14 серпня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, а також на підставі пункту 8 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент прийняття рішення) винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно. Враховуючи вищенаведене, у червні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до Солом`янського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 17 грудня 2007 року № 10- 29/4835. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 червня 2016 року було відкрито провадження у справі. 22 серпня 2018 року між Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», яке є правонаступником Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредо Аверс» було укладено договір факторингу, за умовами якого Товариство зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження банку за плату, а банк зобов`язується відступити Товариству свої права грошової вимоги до боржників за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 17 грудня 2007 року № 10- 29/4835, що укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого в подальшому стало АТ «Укрсоцбанк») та громадянином України - [PERSON] (пункт 1.1 договору). Отже, за вищевказаним договором факторингу АТ «Укрсоцбанк» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредо Аверс» прийняло право вимоги за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/4835 від 17 грудня 2007 року. При цьому, 21 серпня 2018 року між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Кредо Аверс» укладено договір комісії на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором. На підставі вищевикладеного, протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 вересня 2019 року було замінено позивача по справі на його правонаступника - [PERSON] . Окрім того, ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 вересня 2019 року було затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. За умовами мирової угоди сторони домовились про таке: сторони спору констатують, що позовні вимоги 3 891 987,61 гривень складаються з: заборгованості за кредитом - 2 284 007,76 гривень (107 380,81 доларів США); заборгованість за відсотками - 1 050 064,84 гривень (49 367,96 доларів США); пені за несвоєчасне повернення кредиту - 335 068,90 гривень; пені за несвоєчасне повернення відсотків - 222 846,11 гривень (пункт 1 угоди). [PERSON] відмовляється від позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі загалом 557 915,01 гривень як заявлених необґрунтовано, безпідставно та зі спливом строку позовної давності (пункт 2 угоди). [PERSON] визнає, що [PERSON] 13 травня 2013 року було частково погашено заборгованість в розмірі 30 250,25 доларів США після реалізації в процедурі виконавчого провадження № [NUMBER] на прилюдних торгах квартири останнього за виконавчим написом нотаріуса від 31 жовтня 2012 року (пункт 3 угоди). Сторони визнають, що відповідно до додаткової угоди від 22 серпня 2018 року № 4 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 17 грудня 2007 року № 10-29/4835, станом на день укладення цієї мирової угоди, загальна заборгованість позичальника становить 858 294,81 гривень (пункт 4 угоди). [PERSON] зобов`язується до 31 грудня 2019 року включно сплатити на користь [PERSON] заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 17 грудня 2007 року № 10-29/4835, в розмірі 96 040,94 гривень (пункт 5 угоди). У разі належного виконання [PERSON] умов пункту 5 цієї мирової угоди заборгованість [PERSON] перед [PERSON] за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 17 грудня 2007 року № 10-29/4835 вважатиметься погашеною повністю (пункт 6 угоди). Відповідно до розписки від 24 вересня 2019 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 96 040,94 грн згідно з мировою угодою, затвердженою ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 вересня 2019 року 760/9612/16-ц. Зобов`язання [PERSON] щодо мирової угоди виконано повністю. [PERSON] ніяких майнових претензій до [PERSON] не має. Разом з тим, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 27 липня 2024 року, у розділі відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про арешт майна [PERSON] (реєстраційний номер обтяження 13324015). Зокрема зазначено, що підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП [NUMBER], 21 листопада 2012 року, ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві, 629/5; об`єкт обтяження не визначене майно, все нерухоме майно. У зв`язку з викладеним, 23 серпня 2024 року [PERSON] звернувся до Солом`янського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про скасування вищевказаного арешту у зв`язку з відсутністю підстав для його подальшого застосування. Листом Солом`янського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 22 серпня 2024 року за вих. № 155839 було повідомлено, що матеріали виконавчого провадження № [NUMBER] знищено у зв`язку із закінченням строку їх зберігання, а Відділ не має правових підстав для задоволення заяви позивача. При цьому, згідно з відомостями Автоматизованої системи виконавчого провадження та листа Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за вих. № 31602/3.2-24/x.33879/3-24 від 13 червня 2024 року відкриті провадження, за якими боржником є [PERSON] на виконанні у підпорядкованих відділах державної виконавчої служби міста Києва та Київської області не перебувають. Звертаючись до суду з указаним позовом, [PERSON] посилається на те, що перебування майна під арештом за відсутності на те правових підстав, порушує його права та інтереси. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинених під час виконання судового рішення, ухваленого у цивільній справі, визначений розділом VII ЦПК України Натомість, спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Відповідно до статті 447 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Судом встановлено, що арешт на майно позивача накладений у виконавчому провадженні при примусовому виконанні не судового рішення, а виконавчого напису № 9152, виданого 31 жовтня 2012 року нотаріусом Київського міського нотаріального округу, тому правові підстави для звернення позивачем до суду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України відсутні. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду визначила, що спір, який виник між позивачем та органом державної виконавчої служби (у тому числі із її посадовими і службовими особами), з приводу зняття арешту з нерухомого майна має розглядатися судами загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства. Крім того, Верховний Суд зробив висновок, що оскільки обраний позивачем спосіб судового захисту зводиться до зняття арешту із відповідного майна, то даний спір не є публічно-правовим в розумінні положень КАС України. Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №658/715/16-ц, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 лютого 2024 року у справі № 140/26445/23. Отже, з урахуванням вищевикладеного, позивач правомірно звернувся до суду саме в порядку позовного провадження. Частиною другою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець (частина третя статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»). З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду. Зазначений правовий висновок Верховного суду визначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року № 813/1341/15. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного суду від 24 травня 2021 року по справі №712/12136/18. Таким чином у випадку наявності арешту на майно боржника, яке не було знято під час закінчення виконавчого провадження у виконавчої служби відсутнє право на скасування відповідної постанови, а у випадку якщо не встановлено порушення порядку накладення арешту у керівника відповідного відділу виконавчої служби також відсутнє відповідне право. Єдиною можливістю, визначеної законодавцем, щодо зняття арешту є відповідне рішення суду, на підставі якого арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня. В той же час судом установлено, що 14 серпня 2013 року державним виконавцем на підставі пункту 8 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент прийняття рішення) у межах виконавчого провадження № [NUMBER] було винесено постанову про повернення виконавчого документа (виконавчого напису № 9152 від 31 жовтня 2012 року) стягувачеві, оскільки коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно. З розписки від 24 вересня 2019 року вбачається, що [PERSON] свої зобов`язання щодо погашення заборгованості виконав у повному обсязі та у стягувача ніяких майнових претензій до нього немає. Отже, підстави для продовження застосування вказаного виду обтяження відсутні. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач, у поданому до суду відзиві визнав позов та не заперечував щодо його задоволення. Враховуючи вищевикладене, наявність накладеного арешту на нерухоме майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Державний виконавець позбавлений можливості вирішити питання про звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Судом не встановлено порушень прав третіх осіб у разі звільнення з-під арешту майна, що належить власнику. Отже, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved