Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-07 00:00:00

03 березня 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, треті особи: відділ «Служба у справах дітей» Миргородської міської ради Полтавської області, виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області, як орган опіки та піклування. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] вказав, що він до 2015 року проживав разом з відповідачкою. [INFO] у них народилася дитина - син [PERSON] . З 2015 року сторони проживають окремо. Син [PERSON] проживає разом з батьком і перебуває на його повному утриманні. Відповідачка ніякої матеріальної допомоги на утримання сина не здійснює, не цікавиться долею дитини, не приймає участі в житті сина. Мати [PERSON] не займається вихованням, повністю самоусунулася від спілкування з дитиною. Позивач вважає, що є всі підстави для позбавлення матері батьківських прав відносно сина [PERSON] . Ухвалою судді від 14 березня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 13 травня 2025 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач повністю підтримав позов та пояснив суду наступне. Позивач до 2015 року спільно мешкав з відповідачкою. [INFO] у них народилася дитина - син [PERSON] . З 2015 року сторони проживають окремо. Син [PERSON] проживає разом з батьком і перебуває на його повному утриманні. Відповідачка ніякої матеріальної допомоги на утримання сина не здійснює, не цікавиться долею дитини, не приймає участі в житті сина. [PERSON] проживає з іншими дітьми в іншому населеному пункті, відстань складає приблизно 170 км. У відповідачки є ще 5 неповнолітніх дітей. Мати дитини не відвідує [PERSON] , не приїздить до нього. Відповідачка не допомагає фінансово, не телефонує сину та не вітає з днем народження. Для [PERSON] мати стала чужою, син її не знає. Вихованням дитини займається позивач з бабусею. Представник позивача, адвокат Акрітов К.К. в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги [PERSON] , просив суд позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , так як відповідачка самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, не вчиняла і не вчиняє дії для спілкування з дитиною. Так як позивач самостійно забезпечує сина усім необхідним, то просив стягнути з відповідачки аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] , у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу [PERSON] , але не менше 50% розміру прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, з дня набрання рішенням законної сили та до повноліття дитини, які перераховувати на особистий розрахунковий рахунок [PERSON] . Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні неодноразово змінювала свою позицію до позовних вимог [PERSON] . Спочатку позов визнала, потім заперечила, вказавши, що не має можливості займатися вихованням сина через велику відстань до місця, де проживає. Також вказувала на те, що у неї є ще 5 неповнолітніх дітей, а тому вона не може залишати їх самих, так як не одружена. Окрім того пояснила, що дійсно з 2015 року не проживає разом з позивачем. Син [PERSON] проживає з батьком та бабусею, які його повністю забезпечують. З сином раніше спілкувалася по телефону, однак зараз її дзвінки ігнорують. Пояснила суду, що не працює. Представник третьої особи - відділу «Служба у справах дітей» Миргородської міської ради в судове засідання не з`явився. Надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, а також просив врахувати письмовий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] (а.с. 66). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пояснили суду, що позивач проживає в м. Миргород, Полтавської області, а відповідачка в с. Таверівка, Чутівського району, Полтавської області. Син [PERSON] 2013 року народження проживає разом з батьком і перебуває на його повному утриманні. Відповідачка ніякої матеріальної допомоги на утримання сина не здійснює, не цікавиться долею дитини, не приймає участі в житті сина. Мати не відвідує [PERSON] , не приїздить до нього. Дитина фактично не знає, хто його мати. Відповідачка не допомагає фінансово. Вихованням дитини займається позивач з бабусею. Заслухавши сторони, представника позивача, допитавши свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», ч. 2 ст. 150 СК України батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей, а за ухилення від виконання своїх обов`язків, відповідно до ст.164 СК України можуть бути позбавлені батьківських прав. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції про захист прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 1989 року та ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції про захист прав дитини визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що сторони - [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Дитина проживає разом з батьком в м. Миргороді Полтавської області, який займається його вихованням та забезпечує матеріально з 2015 року. Відповідачка самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, не вчиняла і не вчиняє дії для спілкування з дитиною. Пунктом 18 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року наголошено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до позиції Верховного Суду, сформованої у справах №757/2025/19 від 06.05.2020 року, №464/6203/14-ц від 30.06.2021 року, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Частинами 4 та 5 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині 6 цієї статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. При цьому правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав. Виконавчим комітетом Миргородської міської ради надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , по відношенню до сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 26,27). Постановою Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі №520/8264/19 зроблено висновок, що поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні ст. 164 СК України і може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав щодо дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі №404/6391/16-ц (провадження №61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження №61-1344св20). Відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не цікавиться її життям, не спілкується з сином, не надає матеріальної допомоги, не піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Суд вважає, що відповідачка умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Проаналізувавши надані докази, а також вказані вище законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, законності та справедливості, суд приходить до висновку, що відповідачка тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до своєї неповнолітньої дитини, тому, вважає необхідним позбавити її батьківських прав відносно сина [PERSON] . Позбавлення батьківських прав не позбавляє відповідачки права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в разі зміни свого ставлення до дитини, своєї поведінки та усунення обставин, що були підставою позбавлення батьківських прав. Ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Причому обов`язок утримувати дитину є рівним обов`язком як матері, так і батька. Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За вимогами ст. 182 СК України суд при визначенні розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Проте, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 2 ст. 77 СК України за рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Положенням ч. 1 ст. 80 СК України передбачено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення позову і стягнення з відповідачки аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн. на користь держави та 1211,20 грн. на користь позивача.

Outcome: approved