Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-30 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» (далі по тексту - ДП «Укртелефільм») про стягнення компенсації за невикористані відпустки, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Заявлені вимоги позивачі обґрунтовують тим, що вони тривалий час перебували в трудових відносинах (працювали) з ДП «Укртелефільм» на різних посадах. Фактичні трудові відносини з відповідачем були припинені в березні-травні 2018 році, про що відповідач не повідомив їх належним чином та не ознайомив з відповідними розпорядчими документами. Відповідач також жодним чином не повідомив їх про нараховані суми, належні їм при звільненні, та не виплатив відповідні суми. За період трудових відносин з відповідачем, останній вчинив грубе порушення трудового законодавства у формі несвоєчасної невиплати заробітної плати. В результаті систематичного та грубого порушення їх трудових прав відповідач має заборгованість перед ними, яка складається з: 1) суми компенсації за невикористані відпустки; 2) суми компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати; 3) суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а також їм було завдано моральної шкоди, що зумовило звернення до суду із даним позовом. Посилаючись на викладені обставини, відповідно до позовної заяви в новій редакції, наданій на виконання ухвали про усунення недоліків, позивачі просили задовольнити їх вимоги, а саме: -стягнути з ДП «Укртелефільм» на користь [PERSON] : 1) 133 494,40 грн. - компенсації за невикористану щорічну відпустку; 2) 131 350,76 грн. - компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на 30.09.2023 року; 3) 299 878,80 грн. (станом на 30.09.2023 року включно) - середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі; 4) 50 000 грн. - моральної шкоди (станом на 30.09.2023 року), а всього - 614 723,96 грн.; - стягнути з ДП «Укртелефільм» на користь [PERSON] : 1) 25 201,60 грн. - компенсації за невикористану щорічну відпустку; 2) 158 213,92 грн. - компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на 30.09.2023 року; 3) 256 070,10 гривень (станом на 30.09.2023 року включно) - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі; 4) 50 000 гривень - моральної шкоди станом на 30.09.2023 року, а всього 489 485,62 грн.; - стягнути з ДП «Укртелефільм» на користь [PERSON] : 1) 100 874,80 грн. - компенсації за невикористану щорічну відпустку; 2) 205 781,65 грн. - компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на 30.09.2023 року; 3) 566 622,60 грн. - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі; 4) 50 000 грн. - моральної шкоди станом на 30.09.2023 року, а всього 923 279,05 грн.; - стягнути з ДП «Укртелефільм» на користь [PERSON] : 1) 72 788,34 грн. - компенсації за невикористану щорічну відпустку; 2) 225 116,81 грн. - компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на 30.09.2023 року; 3) 478 215,60 грн. - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі; 4) 50 000 грн. - моральної шкоди станом на 30.09.2023 року, а всього 826 120,75 грн.; - стягнути з ДП «Укртелефільм»» на користь [PERSON] : 1) 109 827,30 грн. - компенсації за невикористану щорічну відпустку; 2) 341 763,64 грн. - компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на 30.09.2023 року; 3) 656 355,00 грн. - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі; 4) 50 000 грн. - моральної шкоди станом на 30.09.2023 року, а всього 1 157 945,94 грн., а також стягнути з відповідача понесені судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 05.10.2023 року позовну заяву залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 30.10.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 18.12.2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що на підтвердження вимог про стягнення компенсації за невикористані відпустки позивачами не надано належних доказів, а надана ними довідка б/н без кутової печатки, не засвідчена належним чином, не містити обов`язкових реквізитів тощо, а також має ознаки підробки, відтак, не може бути належним доказом. Також, підприємством зафіксований факт приховування, розтрати, втрати кадрових документів по підприємству станом на 16.03.2018 року. Крім того, позивачі з моменту звільнення до відповідача по день подання позову не звертались, письмових вимог не надавали, а відповідач заперечує факт наявності у позивачів невикористаної відпустки та, відповідно, заборгованості з її виплати. Представник відповідача вказав на неправильність математичних розрахунків позивачів, зокрема, індексація не нараховується на компенсацію за невикористану відпустку, оскільки така компенсація належить до виплат за невідпрацьований час. Крім того, позивачем [PERSON] для нарахування використовуються суми, не підтверджені належними доказами, а розрахунки не відповідають «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженому Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 (із змінами). Щодо вимог про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати представник відповідача вказав на те, що наданий в цій частині позивачами розрахунок не відповідає Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМУ від 21.02.2001 року № 159, а тому цей розрахунок не є належним доказом. Крім того, відповідач не має перед позивачами заборгованості, яка була погашена на виконання судових рішень до подання позову, а тому відсутні підстави для стягнення такої компенсації станом на 30.09.2023 року. Вимоги ж про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку також є безпідставними, оскільки стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні можливо лише не більш, як за 6 місяців, а також позивачами пропущено строк звернення до суду із даними вимогами відповідно до положень ст.233 КЗпП України. Заперечуючи проти позову, представник відповідача заперечив щодо навмисної бездіяльності відповідача з погашення заборгованості, посилаючись на наявність кримінальних проваджень та виконавчих проваджень, а також зазначив про подання 31.10.2023 року заяви щодо позивачів до Дніпровського УП ГУНП у м.Києві. Також, представник відповідача зазначив про відсутність доказів розміру завданої позивачам моральної шкоди та заперечив проти заявленого позивачами розміру судових витрат, вважаючи їх неспівмірними із складністю справи та сумою заборгованості відповідача перед позивачами. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовної заяви у повному обсязі. 28.11.2023 року до суду надійшла відповідь представника позивачів [PERSON] на відзив. У даній відповіді представник позивачів зазначив про те, що у своєму відзиві відповідач повністю визнав факт несвоєчасної виплати позивачам заробітної плати, а позивачами надано належних доказів на обґрунтування позовних вимог та проведено розрахунки заборгованості у відповідності до вимог чинного законодавства. Представник позивачів зауважив, що позовна заява є наслідком свідомих та винних дій/ бездіяльності виключно відповідача як роботодавця, а позивачі звернулись до суду за захистом своїх трудових прав в межах строків позовної давності, а також навели детальне мотивування наявності моральних страждань та розміру компенсації цих страждань. 12.12.2023 року до суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] на відповідь на відзив представника позивача. У даних запереченнях представник відповідача заперечує факт наявності у позивачів невикористаної відпустки та відповідно заборгованості з її виплати, а позивачі протягом 5 років не звертались до підприємства з вимогами чи проханнями надати первинні кадрові документи, що посвідчують належним чином їх право на компенсацію за невикористані щорічні відпустки. Отже, протягом 5 років у позивачів не виникало спору щодо всіх належних їм сум при звільненні, хоча раніше позивачі неодноразово звертались до суду за захистом своїх прав в частині стягнення сум та відповідних компенсацій, що були нараховані та невиплачені та/або повинні бути нарахованими та виплаченими після звільнення позивачів. Позивачі були звільнені у 2018 року і лише у 2023 році вони звернулись до суду із даними вимогами, не обґрунтовуючи при цьому факт наявності спору щодо такої компенсації. З урахуванням наведеного, представник відповідача вважає, що оскільки позивачі протягом багатьох років не звертались до відповідача для вирішення питань, що пов`язані із правом на отримання компенсації за щорічні відпустки, то звернення до суду із даним позовом є необґрунтованим та недоведеним. Заперечуючи проти позову, представник відповідача також наголосив на неправильності та необґрунтованості наданих розрахунків сум, про стягнення яких просять позивачі, а також невідповідність нарахувань середнього заробітку законодавчим нормам та приписам. Також, представник відповідача зауважив про пропуск позивачами процесуальних строків на звернення до суду та відсутність доказів на обґрунтування позовних вимог, а тому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 19.12.2023 року повернуто [PERSON] заяву про забезпечення позову. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 06.03.2024 року витребувано від ДП «Укртелефільм» інформацію про підстави та дату звільнення кожного з позивачів з ДП «Укртелефільм»; належним чином засвідчені копії наказів (розпоряджень) про звільнення кожного з позивачів з ДП «Укртелефільм»; належним чином засвідчені копії документів про дату ознайомлення кожного з позивачів з наказом (розпорядженням) про його звільнення з ДП «Укртелефільм»; належним чином засвідчені копії письмових повідомлень про суми, нараховані та невиплачені кожному з позивачів при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні). Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 15.01.2025 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судових засіданнях проти позовних вимог заперечували та просили відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивачі перебували у трудових відносинах з відповідачем ДП «Укртелефільм» та були звільнені: -позивач [PERSON] (майстер павільйону дільниці підготовки та обслуговування зйомок) - з 08.05.2018 року; -позивач [PERSON] (провідний економіст) - з 02.07.2018 року; -позивач [PERSON] (головний спеціаліст відділу кадрової та адміністративної роботи) - з 08.05.2018 року; -позивач [PERSON] (начальник цеху сантехніки, вентиляції та опалення) - з 23.04.2018 року; -позивач [PERSON] (директор творчо-виробничого об`єднання ДП «Укртелефільм» - з 23.04.2018 року (а.с.32-46 т.4). В судовому засіданні також встановлено, і даний факт визнано сторонами, що під час роботи позивачів мало місце несвоєчасна виплата та невиплата заробітної плати, внаслідок чого позивачі були змушені звертатись до суду за захистом своїх трудових прав, рішення судів перебували на примусовому виконанні, а саме: -на користь позивача [PERSON] з відповідача стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року у розмірі 15 426,60 грн. та нараховану, але не виплачену матеріальну допомогу за 2015 рік у розмірі 52 320,00 грн., а всього 67 746,60 грн. згідно судового наказу від 30.03.2018 року у справі № 755/4716/18; заборгованість по заробітній платі за період з 01.10.2017 року по 31.12.2017 року в розмірі 52 604,47 грн. відповідно до судового наказу від 30.03.2018 року у справі № 755/4717/18; нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.01.2018 року до 01.03.2018 року в розмірі 8720,00 грн. відповідно до постанови Верховного Суду від 19.05.2021 року у справі № 755/13042/18. Вказані суми стягнуто в примусовому порядку 16.02.2023 року (а.с.78-90 т.1); -на користь позивача [PERSON] з відповідача стягнуто заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 38 979,04 грн. відповідно до судового наказу від 02.06.2017 року у справі № 755/8301/17 (дата виплати заборгованості 04.01.2019 року); заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року в розмірі 17 988,64 грн. та заборгованість за нараховану, але невиплачену матеріальну допомогу за 2015 рік в розмірі 43 200,00 грн., а всього 61 188,64 грн. відповідно до судового наказу від 26.12.2017 року у справі № 755/19645/17 (дата виплати заборгованості 17.12.2021 року); заборгованість по заробітній платі за період з 01.05.2017 року по 31.12.2017 року в розмірі 28 006,83 грн. відповідно до судового наказу від 13.03.2018 року у справі № 755/3468/18 (дата виплати заборгованості 15.02.2023 року); заборгованість з нарахованої але невиплаченої заробітної плати за період з 01.01.2018 року по 01.03.2018 року 7323,00 грн. відповідно до рішення суду від 26.06.2019 року у справі № 755/12651/18 (дата виплати заборгованості 16.02.2023 року) (а.с.54-58 т.1); -на користь позивача [PERSON] з відповідача стягнуто заборгованість по заробітній платі підприємства за період з 01.10.2016 року по 31.06.2017 рокув розмірі 50 274,61 грн. відповідно до судового наказу від 14.07.2017 року у справі № 755/10509/17 (дата виплати заборгованості 23.01.2019 року); заборгованість за нараховану, але невиплачену заробітну плату за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року у розмірі 24 936,81 грн. та заборгованість за нараховану але невиплачену матеріальну допомогу за 2015 рік у сумі 66 096,00 грн., а всього 91 032,81 грн. відповідно до судового наказу від 20.12.2017 року у справі № 755/19462/17 (дата виплати заборгованості 14.02.2023 року); заборгованість по заробітній платі за період з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року в розмірі 36 920,26 грн. відповідно до судового наказу від 14.03.2018 року у справі № 755/3738/18 (дата виплати заборгованості 14.02.2023 року); нараховану, але невиплачену заробітну плату за період з 01.01.2018 року до 01.03.2018 року в розмірі 11 016,00 грн. відповідно до постанови Верховного Суду від 19.05.2021 року у справі № 755/13042/18 (дата виплати заборгованості 26.04.2023 року (а.с.64-72 т.1); -на користь позивача [PERSON] з відповідача стягнуто заборгованість за нараховану, але невиплачену заробітну плату в розмірі 57 430,48 грн. відповідно до судового наказу від 29.05.2017 року у справі № 755/7726/17 (дата виплати заборгованості 01.04.2018 року); заборгованість по заробітній платі з індексацією за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року (без урахування податків) в розмірі 36 689,69 грн. відповідно до рішення суду від 01.08.2017 року у справі № 755/8235/17 (дата виплати заборгованості 04.10.2022 року); заборгованість з нарахованої, але невиплаченої матеріальної допомоги за 2015 рік в розмірі 77 112,00 грн. відповідно до судового наказу від 23.02.2018 року у справі № 755/2810/18 (дата виплати заборгованості 24.02.2023 року); заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за період з 01.05.2017 року по 31.12.2017 року, станом на 01.01.2018 року в розмірі 44 060,56 грн. відповідно до судового наказу від 07.03.2018 року у справі № 755/3536/18 (дата виплати заборгованості 14.02.2023 року); заборгованість за нараховану, але невиплачену заробітну плату в розмірі 12 852,00 грн. відповідно до рішення суду від 26.06.2019 року у справі № 755/12651/18 (дата виплати заборгованості 17.02.2023 року) (а.с.96-107 т.1); -на користь позивача [PERSON] з відповідача стягнуто заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з 01.02.2016 року по 31.05.2017 року, згідно табелів робочого часу станом на 01.06.2017 року в розмірі102 734,27 грн. відповідно до судового наказу від 04.07.2017 року у справі № 755/9840/17 (дата виплати заборгованості 20.12.2018 року); заборгованість за нараховану, але невиплачену заробітну плату за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року в розмірі 70 951,88 грн. та заборгованість за нараховану, але невиплачену матеріальну допомогу за 2015 рік у сумі 108 192,00 грн., а всього 179 143,88 грн. відповідно до судового наказу від 19.12.2017 року у справі № 755/19265/17 (дата виплати заборгованості 14.02.2023 року); заборгованість за нараховану, але невиплачену заробітну плату за період з 01.06.2017 року по 31.12.2017 року в розмірі 49 818,14 грн. відповідно до судового наказу від 02.04.2018 року у справі № 755/4660/18 (дата виплати заборгованості 14.02.2023 року); нараховану, але невиплачену заробітну плату в розмірі 18 032,00 грн. відповідно до рішення суду від 04.09.2018 року у справі № 755/19146/18 (дата виплати заборгованості 14.02.2023 року) (а.с.43-47 т.1). Позивачі просять задовольнити їх вимоги, посилаючись на порушення відповідачем їх трудових прав, а саме не проведення з ними розрахунку при звільненні, невиплату компенсації за невикористані відпустки та несвоєчасну виплату заробітної плати та інших виплат. Представник відповідача проти тверджень позивача заперечував, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. Суд вважає, що доводи позивачів знайшли своє часткове підтвердження під час судового розгляду. Щодо вимог позивачів про стягнення компенсації за невикористані відпустки та сум виплат компенсації за несвоєчасну виплату компенсації за невикористані відпустки слід виходити з наступного. Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Порядок нарахування та виплати компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати встановлено Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до вимог статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника. Згідно з п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Відповідно до пунктів 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється виходячи з суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів). На підтвердження позовних вимог в частині про стягнення компенсації за невикористані відпустки та сум виплат компенсації за несвоєчасну виплату компенсації за невикористані відпустки позивачі надали копію довідки, складеної від імені начальника відділу кадрової та адміністративної роботи [PERSON] 02.02.2018 року, а також акт з виправленою датою (точну даті встановити неможливо через виправлення, яке на застережене належним чином) про складення цієї довідки на вимогу голови комісії з перетворення [PERSON] . Згідно вказаної довідки, станом на 02.02.2018 року позивачі мали наступну кількість невикористаних днів відпустки: [PERSON] - 315 днів, [PERSON] - 186 днів, [PERSON] - 186 днів, [PERSON] - 310 днів, [PERSON] - 341 день. Проте, неналежність цієї довідки в якості доказу встановлена постановою Київського апеляційного суду від 17.01.2024 року у справі № 755/9500/21. Суд також вважає, що вказана довідка не може вважатися належним доказом, оскільки довідка видана не на бланку підприємства, не завірена печаткою юридичної особи, складена особою, щодо якої немає відомостей про наявність відповідних повноважень, з огляду на відсутність [PERSON] в складі ліквідаційної комісії. Крім того, вказана у даній довідці інформація не підтверджується жодними іншими доказами у справі. Суд також звертає увагу на те, що після початку процедури перетворення ДП «Укртелефільм» на підприємстві виник конфлікт між колишнім керівництвом та новопризначеним, що відображено у заявах колишніх та нинішніх працівників до правоохоронних органів, в томі числі і щодо зникнення документів. Зокрема, з доповідної інспектора з кадрів відділу кадрової та адміністративної роботи [PERSON] вбачається, що в кабінеті колишнього начальника відділу кадрової та адміністративної роботи [PERSON] , в аріхві та інших приміщеннях ДП УСТФ «Укртелефільм» за адресою: вул.Ованеса Туманяна, 15, відсутні: трудові книжки працівників, книги реєстрації трудових книжок; книг реєстрації наказів; книг реєстрації наказів про відпустки; особових справ працівників; карток П-2; табелів обліку робочого часу; колективного договору; графіку відпусток на поточний рік; журналів реєстрації: актів, довідок, службових, довіреностей, лікарняних листків, вхідної і вихідної документації. Також відсутні будь-які накази по підприємству. Викладене також дає підстави для обґрунтованих сумнівів щодо достовірності викладеної у вказаній довідці інформації. Натомість, з листа Державного комітету телебачення і радіомовлення України № 2479/32/6 від 10.10.2023 року вбачається, що у звітних документах ДП УСТФ «Укртелефільм», зверненнях, відповідях підприємства на запити Держкомтелерадіо відсутня інформація про наявність у працівників ДП УСТФ «Укртелефільм» невикористаної відпустки, починаючи з 2000 року. Долучені представником позивача копії заяв позивачів до ДП «Укртелефільм» від 21.02.2018 року про визнання вимог кредитора із зазначенням суми компенсацій за невикористану відпустку також не можуть бути враховані судом, оскільки зазначені у заявах суми не підтверджені жодним іншим доказом у справі, а заяви не є бухгалтерськими чи іншими фінансовими документами. Судом не приймаються до уваги покази свідків як з боку позивача, так і з боку відповідача, скільки, виходячи з предмету та підстав позовних вимог, покази свідків у даній категорії справ не є належними доказами, а суд має виходити тільки з документальних підтверджень. Крім того, свідки сторін є як колишніми, так і теперішніми працівниками відповідача, відтак, вони є зацікавленими у результатах розгляду справи. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивачів в цій частині, оскільки ці вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами, які б дозволяли встановити як наявність невиплаченої компенсації за невикористані відпустки, так і визначити (за наявності) кількість днів невикористаної відпустки та, відповідно, визначити точний та обґрунтований розмір компенсації. З урахуванням наведеного в цій частині позовних вимог належить відмовити. Що ж стосується вимог позивачів про стягнення на їх користь компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, що була стягнута судовими рішеннями, то суд вважає, що з урахуванням вказаних вище норм ці вимоги є частково обґрунтованими. Проте, перевіряючи розрахунки представника позивача в цій частині, суд приходить до висновку, що ці розрахунки підлягають незначному корегуванню та виключення з розрахунків індексу інфляції за місяць, в якому виникла заборгованість. В решті, з урахуванням дат виникнення заборгованості, дат ухвалень судових рішень та дат фактичного та повного виконання цих судових рішень і виплат заборгованості по заробітній платі, ці розрахунки суд вважає вірними та такими, що заслуговують на увагу. В той же час, суд відхиляє надані відповідачем контр розрахунки в цій частині як такі, що не є достатньо обґрунтованими. Таким чином, з урахуванням наведеного, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивачів компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати, а саме: -стягнути на користь позивача [PERSON] компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати згідно судового наказу від 30.03.2018 року у справі № 755/4716/18 (дата сплати заборгованості 16.02.2023 року) в розмірі 18 037,36 грн.; компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати відповідно до судового наказу від 30.03.2018 року у справі № 755/4717/18 (дата сплати заборгованості 16.02.2023 року) в розмірі 36 590,09 грн.; несвоєчасно виплачену заробітну плату відповідно до постанови Верховного Суду від 19.05.2021 року у справі № 755/13042/18 (дата сплати заборгованості 16.02.2023 року) в розмірі 5858,01 грн., а всього 60 485,46 грн. -стягнути на користь позивача [PERSON] компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати відповідно до судового наказу від 02.06.2017 року у справі № 755/8301/17 (дата виплати заборгованості 04.01.2019 року) в розмірі 15 672,30 грн.; компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату відповідно до судового наказу від 26.12.2017 року у справі № 755/19645/17 (дата виплати заборгованості 17.12.2021 року) в розмірі 41 923,40 грн.; компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати відповідно до судового наказу від 13.03.2018 року у справі № 755/3468/18 (дата виплати заборгованості 15.02.2023 року) - 19 150,51 грн.; компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату відповідно до рішення суду від 26.06.2019 року у справі № 755/12651/18 (дата виплати заборгованості 16.02.2023 року) в розмірі 4801,03 грн., а всього 81 547,24 грн.; -стягнути на користь позивача [PERSON] з відповідача компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати відповідно до судового наказу від 14.07.2017 року у справі № 755/10509/17 (дата виплати заборгованості 23.01.2019 року) в розмірі 8421,50 грн.; компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати відповідно до судового наказу від 20.12.2017 року у справі № 755/19462/17 (дата виплати заборгованості 14.02.2023 року) в розмірі 104 735,07 грн.; компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати відповідно до судового наказу від 14.03.2018 року у справі № 755/3738/18 (дата виплати заборгованості 14.02.2023 року) в розмірі 25 245,34 грн.; компенсацію за несвоєчасну виплачену заробітну плату відповідно до постанови Верховного Суду від 19.05.2021 року у справі № 755/13042/18 (дата виплати заборгованості 26.04.2023 року) в розмірі 7532,74 грн., а всього 145 934,65 грн.; -стягнути на користь позивача [PERSON] з відповідача компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати відповідно до судового наказу від 29.05.2017 року у справі № 755/7726/17 (дата виплати заборгованості 01.04.2018 року) в розмірі 18 516,16 грн.; компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати відповідно до рішення суду від 01.08.2017 року у справі № 755/8235/17 (дата виплати заборгованості 04.10.2022 року) в розмірі 25 275,16 грн.; компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати відповідно до судового наказу від 23.02.2018 року у справі № 755/2810/18 (дата виплати заборгованості 24.02.2023 року) в розмірі 88 718,90 грн.; компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати відповідно до судового наказу від 07.03.2018 року у справі № 755/3536/18 (дата виплати заборгованості 14.02.2023 року) в розмірі 30 127,73 грн.; компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату відповідно до рішення суду від 26.06.2019 року у справі № 755/12651/18 (дата виплати заборгованості 17.02.2023 року) в розмірі 8425,90 грн., а всього 171 063,85 грн.; -стягнути на користь позивача [PERSON] компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати відповідно до судового наказу від 04.07.2017 року у справі № 755/9840/17 (дата виплати заборгованості 20.12.2018 року) в розмірі 17 920,97 грн.; компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати відповідно до судового наказу від 19.12.2017 року у справі № 755/19265/17 (дата виплати заборгованості 14.02.2023 року) в розмірі 206 108,62 грн.; компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати відповідно до судового наказу від 02.04.2018 року у справі № 755/4660/18 (дата виплати заборгованості 14.02.2023 року) в розмірі 34 064,65 грн.; компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати відповідно до рішення суду від 04.09.2018 року у справі № 755/19146/18 (дата виплати заборгованості 14.02.2023 року) в розмірі 11 614,41 грн., а всього 269 708,65 грн. Підстав для стягнення компенсацій станом на 30.09.2023 року або по день постановлення рішення суд не вбачає. Що ж стосується вимог позивачів про стягнення з відповідача сум середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, то суд вважає, що ці вимоги також підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 19 липня 2022 року набрала законної сили редакція ст. 117 КЗпП України, якою середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку обмежено шістьма місяцями. Суд відхиляє доводи представника позивачів щодо необхідності застосування попередньої редакції ст. 117 КЗпП України, як такі, що не відповідають правовій позиції Верховного Суду в справі № 757/37241/20-ц (провадження № 61-15667св21), який в постанові від 25 січня 2023 року, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та ухвалюючи власне рішення за позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 02 жовтня 2017 року до 31 серпня 2020 року, дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оскільки відповідач при звільненні позивачів не виконав свого обов`язку з проведення з позивачами остаточного розрахунку, то з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Згідно положень пунктів 2, 8 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Досліджуючи матеріали справи, суд встановив, що останніми повними місяцями роботи позивачів були січень та лютий 2018 року і їх заробітна плата за ці місяці перед звільненнями становили: позивач [PERSON] : січень 2018 року - 4886,84 грн., лютий 2018 року - 4886,84 грн., середньоденна заробітна плата - 171,47 грн.; позивач [PERSON] : січень 2018 року - 3723,00 грн., лютий 2018 року - 3723,00 грн., середньоденна заробітна плата - 130,63 грн.; позивач [PERSON] : січень 2018 року - 8238,04 грн., лютий 2018 року - 8238,04 грн., середньоденна заробітна плата - 289,05 грн.; позивач [PERSON] : січень 2018 року - 6952,84 грн., лютий 2018 року - 6952,84 грн., середньоденна заробітна плата - 243,93 грн.: позивач [PERSON] : сума заробітної плати за період з 01.01.2018 року по 28.02.2018 року - 18 032,00 грн., середньоденна заробітна плата - 316,35 грн. Розміри заробітної плати позивачів обраховано, виходячи з наданих позивачем даних довідок ОК-7 та відомостей з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів, наявних довідок про заробітну плату (позивач [PERSON] ), а також із кількості фактично відпрацьованих днів за січень-лютий 2018 року, яка становить за цей період 57 днів, що відповідає вимогам п. 2, 8 Порядку № 100. Розрахунковий шестимісячний строк, за який має обраховуватись середній заробіток слід визначати з дня, наступного за днем звільнення, виходячи з положень ст.116 КЗпП України, відповідно до яких остаточний розрахунок з працівником має проводитись у день звільнення. З урахуванням дат звільнення позивачів, середній заробіток позивачів має бути обрахований наступним чином: -позивач [PERSON] : дата звільнення 08.05.2018 року, період нарахування середнього заробітку - 09.05.2018 року - 08.11.2018 року, кількість робочих днів - 127, середньоденна заробітна плата - 171,47 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку - 21 776,69 грн.; -позивач [PERSON] : дата звільнення - 02.07.2018 року, період нарахування середнього заробітку - 03.07.2018 року - 02.01.2019 року, кількість робочих днів - 128, середньоденна заробітна плата - 130,63 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку - 16 720,64 грн.; -позивач [PERSON] : дата звільнення - 08.05.2018 року, період нарахування середнього заробітку - 09.05.2018 року - 08.11.2018 року, кількість робочих днів - 127, середньоденна заробітна плата - 289,05 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку - 36 709,35 грн.; -позивач [PERSON] : дата звільнення - 23.04.2018 року, період нарахування середнього заробітку - 24.04.2018 року - 23.10.2018 року, кількість робочих днів - 124, середньоденна заробітна плата - 243,93 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку - 30 247,32 грн.; -позивач [PERSON] : дата звільнення - 23.04.2018 року, період нарахування середнього заробітку - 24.04.2018 року - 23.10.2018 року, кількість робочих днів - 124, середньоденна заробітна плата - 316,35 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку - 39 227,40 грн. Суд вважає, що саме ці суми в порядку ст.ст.116, 117 КЗпП України підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів, оскільки судом встановлено, і даний факт визнано відповідачем, що при звільненні позивачів з ними не було проведено остаточного розрахунку, наслідком якого є відповідальність роботодавця, яка полягає у сплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому судом відхиляються заперечення сторони відповідача проти вимог позивачів в цій частині, в тому числі і щодо примусового виконання судових рішень про стягнення заборгованості, неправомірних дій державних виконавців тощо. Суд звертає увагу, що наявні в матеріалах справи судові рішення, які не були виконані, підтверджують, що у відповідача перед позивачем на момент звільнення останньої була наявна заборгованість по заробітній платі, сума якої є безспірною, що підлягала виплаті в день звільнення. Крім того, у постанові Верховного Суду від 22 січня 2014 року у справі № 6-1159цс13 зазначено, що невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Також, у постанові Об`єднаної палати касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц визначено, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Інші доводи та твердження сторони відповідача вказані висновки суду також не спростовують. З урахуванням наведеного, суд задовольняє позовні вимоги у цій частині у вищевказаних розмірах. Що стосується вимог позивачів про відшкодування моральної шкоди, то суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Вирішуючи дані позовні вимоги по суті, суд вважає, що позивачам тривалий час не була виплачена заробітна плата, не здійснений вчасний та повний розрахунок при звільненні, в зв`язку із чим вони були змушені звертатись до суду для відновлення своїх порушених прав, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди. Так, внаслідок невиконання судових рішень про стягнення на користь позивачів нарахованої, але невиплаченої заробітної плати протягом тривалого часу, позивачам завдана моральна шкода, яка виразилась у фізичних та психологічних стражданнях, оскільки вони тривалий час не могли отримати кошти, у зв`язку з чим вони були поставлені в скрутне матеріальне становище, що стало наслідком зміни звичного способу життя. При визначені розміру відшкодування моральної шкоди, завданої позивачам, суд враховує вимоги виваженості, розумності та справедливості, характер та тривалість заподіяння душевних страждань та вважає, що достатнім та співмірним зі змістом порушених трудових прав розміром для компенсації такої шкоди буде сума 5000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь кожного з позивачів, в зв`язку із чим суд частково задовольняє і ці вимоги. Відповідно до ч. ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 1 ст.82 ЦПК України визначає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів є частково обґрунтованими і з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню вищевказані суми. При цьому, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд зазначає суму середнього заробітку за час затримки розрахунку без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. В іншій частині позов не підлягає задоволенню з наведених вище підстав в зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю. Також, інші доводи сторони відповідача на вищенаведені висновки суду не впливають і підстав для відмови в задоволенні позову повністю чи в іншій частині не дають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, пропорційно задоволеним вимогам позову, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 3005,52 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial