Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

30 грудня 2024 року [PERSON] через свого представника адвоката Бодрову Юлію Олексіївну звернулась з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов`язання вчинити дії, стягнення невиплаченої заробітної плати, визнання незаконним наказу про звільнення, стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позиція позивача В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що у період з 01 жовтня 2019 року по 08 лютого 2022 року вона фактично працювала продавцем продовольчих товарів без оформлення трудових відносин у ФОП [PERSON] у магазині « [INFO] », розташованому за адресою [ADDRESS] . Робочий день тривав з 07 до 19 години без перерви, сім днів поспіль позивачка працювала, наступні сім днів відпочивала. Відпусток за цей період у неї не було. Заробітну плату вона отримувала готівкою за кожен тиждень роботи у розмірі 1-2 відсотки від виторгу, що складало у середньому 4000-6000 грн на місяць. 09 лютого 2022 року позивачка була офіційно прийнята на роботу до ФОП [PERSON] на посаду «продавець хлібобулочних виробів», 28 лютого 2022 року звільнена за угодою сторін, однак насправді така угода не укладалася і з наказом вона не була ознайомлена і продовжувала фактично працювати. 11 липня 2023 року з нею був укладений трудовий договір, однак з цим договором та записами у трудовій книжці вона не була ознайомлена. 09 липня 2024 року був виданий наказ про її звільнення за згодою сторін, фото наказу їй надіслали в додаток «Вайбер» через чотири дні. Насправді ніякої угоди про звільнення позивачка з відповідачем не укладала. Позивачка просить захистити своє порушене право у такий спосіб: 1)Установити факт перебування [PERSON] у трудових відносинах з відповідачем за професією продавця продовольчих товарів, яка виконувала роботу без укладення трудового договору та встановити період роботи з 01 жовтня 2019 року до 08 лютого 2022 року та з 01 березня 2022 року до 11 липня 2023 року, 2)Зобов`язати відповідача внести записи до трудової книжки [PERSON] про прийняття на роботу за професією продавця продовольчих товарів у період роботи з 01 жовтня 2019 року до 08 лютого 2022 року та з 01 березня 2022 року до 11 липня 2023 року 3)Стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату в розмірі 433 841 грн 19 коп з утриманням та сплатою відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб, військового збору та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи, 4) Визнати незаконним наказ № 113/24 від 09 липня 2024 року про звільнення з роботи [PERSON] за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін). 5)Зобов`язати відповідача видати наказ про звільнення з роботи [PERSON] після незаконного звільнення та поновлення на роботі, розірвавши трудовий договір, укладений на невизначений строк, за власним бажанням в зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України 24 серпня 2024 року. 6) Стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку 24\~916 грн 45 коп без утримання податків та обов`язкових зборів. 7) Стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористані відпустки при звільненні за період з 01 жовтня 2019 року до 30 червня 2023 року включно в сумі 21\~045 грн 60 коп без утримання податків та обов`язкових зборів. 8)Стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені до дня звернення до суду в сумі 47\~916 грн 25 коп без утримання податків та обов`язкових зборів. 9)Зобов`язати відповідача внести записи про трудову діяльність [PERSON] до трудової книжки серії [NUMBER] від 26 вересня 1989 року 10) Зобов`язати відповідача внести записи до трудової книжки серії [NUMBER] від 26 вересня 1989 року про трудову діяльність [PERSON] з назвою професії «продавець продовольчих товарів». 11)Стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 20\~000 грн. Заперечення відповідача Відповідач позовні вимоги не визнає, посилаючись на їх недоведеність. Зокрема відповідач не визнає факту перебування [PERSON] у трудових відносинах з ФОП [PERSON] у період з 01 жовтня 2019 року по 08 лютого 2022 року та з 01 березня 2022 року до 11 липня 2023 року. Відповідач зазначає про те, що [PERSON] була прийнята на роботу продавцем хлібобулочних виробів 09 лютого 2022 року. Дійсно 09 липня 2024 року позивачка була звільнена за згодою сторін, однак в подальшому порушення її прав було усунуто, вона була поновлена на роботі. Відповідно до заявленої позивачкою претензії була змінена назва її посади у трудовій книжці, нараховані компенсаційні виплати у зв`язку з неправомірним звільненням. До теперішнього часу позивачка є працевлаштованою у ФОП [PERSON] , але на роботі не з`являється. Норми права, які застосував суд Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України). \~Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів частина 1 статті 4 ЦПК України). За змістом наведених положень закону судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право позивача. У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 Цивільного кодексу України, а саме способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Зазначені висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 753/2187/17. Сторони на час розгляду справи перебувають у трудових правовідносинах, які регулюються Кодексом законів про працю України. Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~ Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані зокрема у постанові ВП ВС від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18. Вимога про встановлення факту трудових відносин Між сторонами виник спір щодо фактичного перебування [PERSON] у трудових правовідносинах з ФОП [PERSON] у періоди з 01 жовтня 2019 року по 08 лютого 2022 року та з 01 березня 2022 року до 11 липня 2023 року. Статтею 21 КЗпП України \~визначено, що трудовий договір - це угода \~між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.\~ Основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. На відміну від працівника, виконавець не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує і виконує свою роботу. Встановлення факту наявності трудових відносин можливе при встановленні виконання працівником трудових функцій, підпорядкування працівника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення йому умов праці та виплати винагороди за виконану роботу. Допитані у судовому засіданні свідки підтвердили обставини, на які посилається позивачка в обґрунтування вимог про встановлення факту її трудових правовідносин з відповідачем у періоди з 01 жовтня 2019 року по 08 лютого 2022 року та з 01 березня 2022 року до 11 липня 2023 року. Свідок [PERSON] пояснила, що з лютого 2022 року по лютий 2023 року вона працювала разом з [PERSON] в одну зміну в одному приміщенні (роботодавці у них були різні). Лілія виконувала роботу продавця, а також приймання та упаковку товару, прибирання магазину. Лілія працювала сім днів поспіль, наступні сім днів відпочивала, її робочий день був з 07 до 19 години. Один раз чи двічі Лілію на робочому місці заміняла її мати. Свідок [PERSON] пояснила, що з 2012 року вона працює на ринку селища Шахтобудівників в місті Павлограді. Восени 2019 року на ринку з`явився кіоск з турецьким хлібом, там працювала [PERSON] та її напарниця (по черзі). Лілія працювала до 19 години, свідок це пам`ятає тому, що вона сама також працювала до 19 години. Свідок двічі на тиждень купувала хліб у кіоску, не працювала [PERSON] , часто бачила, як привозять хліб. Лілія працювала у спеціальному фартуху. Іноді замість Лілії працювала її мати. Свідок [PERSON] пояснила, що з вересня 2019 року вона почала працювати у ФОП [PERSON] продавцем. Потрібен був ще один продавець і свідок запропонувала цю роботу своїй знайомій Постоялкіній Лілії. У жовтні 2019 року [PERSON] почала працювати, кожного тижня вони мінялися. Перед початком роботи [PERSON] приймала у свідка магазин, рахували товар. Виручені гроші за проданий товар забирав заступник Мехмета увечері кожного дня. Заробітну плату продавці отримували готівкою, на місяць виходило близько 6000 грн. Свідок працювала у ФОП [PERSON] до травня 2020 року, весь цей час її змінною напарницею була [PERSON] , яка працювала тиждень через тиждень з 07 до 19 години. Свідок [PERSON] пояснила, що у серпні 2019 року вона придбала кіоск на ринку селища Шахтобудівників у місті Павлограді і працювала в ньому, навпроти був розташований кіоск з турецькою випічкою, в якому працювали продавцями [PERSON] та [PERSON] . Свідок працювала на ринку щодня з 08 години, кіоск з турецькою випічкою відкривався раніше. Потім кіоск переїхав на інше місце та тому ж ринку, але недалеко. Свідок майже кожного дня купувала випічку у цьому кіоску і бачила на робочому місці продавця або Лілію або [PERSON] . Приблизно рік тому [PERSON] перестала працювати у кіоску. Свідок [PERSON] пояснила, що у 2019 році вона відвідувала як покупець кіоск «Турецька випічка», де працювала продавцем [PERSON] . Потім свідок сама стала працювати продавцем у цьому кіоску з 19 квітня 2020 року, тиждень вона, тиждень [PERSON] , так вони працювали постійно до 09 липня 2024 року, потім їх повідомили про звільнення без пояснення причин. Заробітну плату свідок та її змінна напарниця нараховували собі самі у відсотках від виручки за проданий товар, отримували гроші в кінці тижня готівкою, що становило приблизно 2300 грн. Іноді свідок з [PERSON] допомагали одна одній, працювали разом, коли було багато покупців, таке було на Новий рік, Пасху, під час блекауту. Коли [PERSON] хворіла, її заміняла мати. Робочий день у кіоску був до 19 години, але фактично вони працювали, поки не закінчиться хліб. Для роботи їм видали спеціальні фартухи, але вони їх не завжди вдягали, тому що влітку було дуже спекотно, а взимку холодно і вони працювали у верхньому одязі. Свідок [PERSON] дочка позивачки пояснила, що на початку жовтня 2019 року мама влаштувалася на роботу у турецький кіоск, працювала з 07 до 19 години тиждень через тиждень. У листопаді 2022 року мама хворіла, її на роботі заміняла бабуся. На роботі мама вдягала спеціальний фартух, який приносила додому, щоб випрати та випрасувати. У той період свідок вчилася в школі, іноді заходила до мами на роботу після уроків та додаткових занять (після 18 години), робила фото на свій телефон, на цих фото мама на робочому місці у фартуху та масці, свідку це здавалося кумедним. Це ті самі фото, які є у матеріалах справи. Свідок [PERSON] - матір позивачки пояснила, що з жовтня 2019 року її дочка [PERSON] почала працювати у магазині турецької випічки, Свідок часто заходила до дочки на роботу, заміняла її на робочому місці, коли дочці потрібно було лікуватися. Під час роботи у дочки не було відпусток, вони з напарницею працювали змінами з 07 до 19 години, все робили самі, включаючи прибирання магазину. Свідок [PERSON] пояснив, що він є представником за довіреністю [PERSON] , його обов`язок забезпечення роботи торгівельних павільйонів. Продавці у ФОП [PERSON] працювали потижнево, виручку за проданий товар забирав щоденно водій-експедитор. Продавці самі нараховували собі заробітну плату у відсотках від виручки. Було таке, що продавців на робочому місці заміняли їх родичі. Деякі покупці скаржилися на те, що продавці [PERSON] та [PERSON] їх обманюють продають товар за завищеними цінами. Один з покупців зробив на свій телефон аудіозапис, який це доводить. Тому [PERSON] та [PERSON] були звільнені 09 липня 2024 року. Згодом роботодавець зрозумів, що звільнив продавців з порушенням закону, тому вони були поновлені на роботі, але більше на робочому місці не з`являлись. Свідок з літа 2020 року працював у магазинах ФОП [PERSON] і може підтвердити, що з цього часу [PERSON] працювала продавцем неофіційно, за усною домовленістю. Свідок [PERSON] пояснила, що на теперішній час вона працює бухгалтером у ФОП [PERSON] , а у грудні 2023 року була диспетчером, до її обов`язків входило забезпечення магазинів хлібом за накладними. На упаковці хлібобулочних виробів надрукований контактний телефон, свідок відповідала на дзвінки як диспетчер. Декілька разів надходили дзвінки від покупців про завищення цін продавцями, хто саме з продавців таке робив свідок не знає, це не в її компетенції. Наведені показання свідків узгоджуються між собою і повністю підтверджують зазначені позивачкою обставини щодо її роботи продавцем у ФОП [PERSON] у період з 01 жовтня 2019 року по 08 лютого 2022 року з 01 березня 2022 року до 11 липня 2023 року. При цьому свідки [PERSON] [PERSON] , [PERSON] не є родичами позивачки і працівниками ФОП [PERSON] , тому не мають будь-якої заінтересованості в результаті розгляду справи. Показання цих свідків є чіткими та послідовними, не викликають жодного сумніву в їх достовірності. Також факт неофіційної роботи позивачки продавцем у ФОП [PERSON] з літа 2020 року підтвердив у своїх показаннях свідок [PERSON] , який є представником відповідача за довіреністю і забезпечує роботу належних відповідачу магазинів. Показаннями свідків підтверджується, що позивачка у період з 01 жовтня 2019 року по 08 лютого 2022 року та з 01 березня 2022 року до 11 липня 2023 року виконувала роботу на визначеному робочому місці у магазині ФОП [PERSON] «Турецька випічка», за певною посадою продавця продовольчих товарів, з визначеною трудовою функцією приймання товару, продаж, прибирання магазину. Позивачка дотримувалася правил внутрішнього трудового розпорядку, а саме графіку роботи (тиждень через тиждень), визначеного робочого часу (з 07 до 19 години), носіння на робочому місці спеціального одягу (фартуху). Крім того позивачка отримувала систематично заробітну плату щотижня у відсотках від виручки за проданий товар. Така форма оплати праці не суперечить вимогам статті 6 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої можуть встановлюватися інші системи оплати праці за погодженням роботодавця та працівників. Тому наявні підстави для встановлення факту перебування позивачки у трудових відносинах з ФОП [PERSON] у період з 01 жовтня 2019 року до 08 лютого 2022 року та з 01 березня 2022 року до 11 липня 2023 року на посаді продавця продовольчих товарів та зобов`язання відповідача внести відповідний запис до трудової книжки [PERSON] . Згідно з частиною 6 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи. За даними Головного управління статистики у Дніпропетровській області середня заробітна плата працівників за видом економічної діяльності «оптова та роздрібна торгівля» складала у жовтні 2019 року 10\~280 грн, у листопаді 2019 року 10\~531 грн, у грудні 2019 року 10\~508 грн, у січні 2020 року 10\~538 грн, у лютому 2020 року 10\~228 грн, у березні 2020 року 10\~130 грн, у квітні 2020 року 8726 грн, у травні 2020 року 9862 грн, у червні 2020 року 10\~027 грн, у липні 2020 року 10\~591 грн, у серпні 2020 року 10\~573 грн, у вересні 2020 року 10\~958 грн, у жовтні 2020 року 10\~861 грн, у листопаді 2020 року 10\~883 грн, у грудні 2020 року 11\~559 грн, у січні 2021 року 11\~002 грн, у лютому 2021 року 11\~001 грн, у березні 2021 року 11\~623 грн, у квітні 2021 року 11\~342 грн, у травні 2021 року 11\~989 грн, у червні 2021 року 12\~694 грн, у липні 2021 року 12\~337 грн, у серпні 2021 року 12\~399 грн, у вересні 2021 року 12\~622 грн, у жовтні 2021 року 12\~502 грн, у листопаді 2021 року 12\~834 грн, у грудні 2021 року 14\~084 грн, у січні 2022 року 13\~009 грн. Заробітна плата за 8 днів лютого 2022 року нарахована позивачкою , виходячи з виплаченої роботодавцем заробітної плати за 19 днів лютого у розмірі 4571 грн, а саме: 4571 : 19 х 8 = 1924 грн 64 коп. Отже загальний розмір заробітної плати, яка підлягає виплаті позивачці за період з 01 жовтня 2019 року до 08 лютого 2022 року становить 317\~617 грн 64 коп. За період з 01 березня 2022 року до 11 липня 2023 року позивачка розрахувала розмір своєї заробітної плати, виходячи з розміру заробітної плати своєї напарниці [PERSON] за відповідний період на підставі відомостей про застраховану особу (форма ОК5) у зв`язку з відсутністю статистичних даних за цей період, а саме: у березні 2022 року 6530 грн, у квітні 2022 року 6550 грн, у травні 2022 року 6550 грн, у червні 2022 року 6550 грн, у липні 2022 року 6600 грн, у серпні 2022 року 6600 грн, у вересні 2022 року 6600 грн, у жовтні 2022 року 6750 грн, у листопаді 2022 року 6750 грн, у грудні 2022 року 6750 грн, у січні 2023 року 6780 грн, у лютому 2023 року 6780 грн, у березні 2023 року 6780 грн, у квітні 2023 року 6800 грн, у травні 2023 року 6800 грн, у червні 2023 року 6800 грн, за 11 днів липня 2423 грн 55 коп. Загальний розмір заробітної плати, яка підлягає виплаті позивачці за період з 01 березня 2022 року до 11 липня 2023 року становить 109\~393 грн 55 коп. Вимога про визнання незаконним наказу про звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України Накази з кадрових питань на підприємстві мають бути оформлені відповідно до вимог Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5 (далі Правила організації діловодства). Службовий документ - офіційно зареєстрований службою діловодства або відповідним чином засвідчений документ, що одержаний чи створений установою у процесі її діяльності та має відповідні реквізити (пункт 2 розділу І Правил організації діловодства). Розпорядча документація фіксує рішення нормативно-правового або організаційно-розпорядчого характеру з основних питань діяльності установи, адміністративно-господарських або кадрових (особового складу) питань (постанови, рішення, накази, розпорядження) (пункт 3 розділу ІІ Правил організації діловодства). Розпорядчий документ може бути відмінено (змінено, доповнено) лише новим розпорядчим документом (пункт 6 розділу ІІ Правил організації діловодства). З розпорядчим документом з кадрових питань (особового складу) обов`язково ознайомлюють згаданих у ньому осіб, які на першому примірнику документа чи на спеціальному бланку проставляють свої підписи із зазначенням дати ознайомлення (пункт 11 частини 9 розділу ІІ Правил організації діловодства). Позивачка просить визнати незаконним та скасувати наказ № 113/24 від 09 липня 2024 року про її звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), посилаючись на те, що такої угоди між нею та роботодавцем насправді не було укладено. Тобто порушенням права позивачки є її звільнення за угодою сторін без відповідної підстави. Однак на день розгляду справи судом наказ № 113/24 від 09 липня 2024 року про звільнення [PERSON] за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України вже не має юридичної сили, оскільки скасований наказом ФОП [PERSON] № 122/24 від 20 серпня 2024 року як виданий помилково. (том 1, а.с.126, зворотній бік) Також наказом ФОП [PERSON] № 122/24 від 20 серпня 2024 року зі змінами, внесеними наказом № 126/24-К від 30 серпня 2024 року, [PERSON] поновлено на роботі на посаді продавця продовольчих товарів з 23 серпня 2024 року, зобов`язано бухгалтера ФОП [PERSON] провести повний розрахунок з [PERSON] з дня звільнення 09 липня 2024 року по 22 серпня 2024 року, виплатити [PERSON] середній заробіток на весь час вимушеного прогулу по 22 серпня 2024 року та грошову компенсацію за невикористані відпустки при звільненні з для прийому на роботу (12 липня 2023 року) по день звільнення (09 липня 2024 року). Таким чином відповідач своїми діями щодо скасування наказу № 113/24 від 09 липня 2024 року, поновлення позивачки на роботі, виплаті їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсації за невикористані відпустки поновив порушене право позивачки. На теперішній час позивачка поновлена на роботі у ФОП [PERSON] на посаді продавця продовольчих товарів, отримала відповідні компенсаційні виплати, отже право позивачки, порушене винесенням наказу про її звільнення № 113/24 від 09 липня 2024 року є фактично поновленим, тому відсутні підстави для визнання незаконним цього наказу. Вимога про зобов`язання видати наказ про звільнення на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України Позивачка просить зобов`язати відповідача видати наказ про її звільнення з роботи, розірвавши трудовий договір, укладений на невизначений строк, за її власним бажанням в зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України. Згідно з частиною 3 статті 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Отже обов`язковою умовою для застосування положень частини 3 статті 38 КЗпП України є наявність судового рішення, що набрало законної сили і підтверджує невиконання роботодавцем законодавства про працю. На день розгляду справи відсутнє судове рішення, яке набрало законної сили і яке підтверджує невиконання відповідачем вимог законодавства про працю стосовно [PERSON] , відтак право позивачки розірвати трудовий договір за власним бажанням згідно з частиною 3 статті 38 КЗпП нічим не підтверджене. Тому відсутні підстави для зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення позивачки з роботи на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, а також для задоволення похідних вимог про стягнення з відповідача вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вимога про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки. Як визначено статтею 24 Закону України «Про відпустки», статтею 83 Кодексу Законів про працю України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. За змістом наведених положень закону компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки виплачується лише у разі звільнення працівника. Працюючому працівнику може бути виплачена компенсація лише за частину невикористаної щорічної відпустки. Отже за бажанням працюючого працівника лише після використання ним 24 календарних днів щорічної відпустки (за робочий рік, за який надається відпустка), за решту днів невикористаної щорічної відпустки має бути виплачено грошову компенсацію. При розгляді справи судом установлено факт перебування позивачки у трудових відносинах з відповідачем у періоди з 01 жовтня 2019 року по 08 лютого 2022 року та з 01 березня 2022 року до 11 липня 2023 року. Починаючи з 23 серпня 2024 року позивачку поновлено на роботі і за нею зберігається робоче місце. До теперішнього часу [PERSON] не звільнена з посади продавця продовольчих товарів ФОП [PERSON] . Суду не надано доказів, що тривалість щорічної відпустки позивачки становить більше 24 календарних днів, отже на день розгляду справи судом відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації за невикористані відпустки. Вимога про внесення записів до трудової книжки серії [NUMBER] Позивачка заявляє вимогу про зобов`язання відповідача внести записи про її трудову діяльність до трудової книжки серії [NUMBER] , посилаючись на те, що саме цю трудову книжку вона віддала роботодавцеві при прийомі на роботу у жовтні 2019 року. Натомість представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що трудова книжка серії [NUMBER] у відповідача відсутня, ним оформлена нова трудова книжка на ім`я позивачки, що не заборонено діючим законодавством. Отже на теперішній час як у позивачки, так і у відповідача відсутня трудова книжка серії [NUMBER] , доказів протилежного судом не отримано. Тому у разі ухвалення судом рішення про зобов`язання відповідача внести записи саме до цієї трудової книжки це рішення буде завідомо таким, що не може бути виконане. Відтак позовні вимоги про внесення записів до трудової книжки серії [NUMBER] задоволенню не підлягають. Вимога про відшкодування моральної шкоди Відповідачем винесений наказ № 113/24 від 09 липня 2024 року про звільнення [PERSON] за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, який в подальшому скасований самим відповідачем наказом № 122/24 від 20 серпня 2024 року як виданий помилково. Отже сам відповідач визнав факт порушення ним трудового законодавства при звільненні позивачки за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України. Наказ про звільнення був скасований лише після того, як позивачка звернулась з письмовою претензією, її порушене право було поновлене 20 серпня 2024 року. Згідно статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Як передбачено статтею 280 Цивільного кодексу України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 01 вересня 2020 року у справі 216/3521/16-ц, виходячи з положень статей\~16\~і\~23 ЦК України\~та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Таким чином внаслідок будь-якого порушення прав особи виникає право на відшкодування моральної шкоди і таке відшкодування є належним та ефективним способом захисту, що відповідає змісту порушеного права та характеру його порушення. Незважаючи на те, що наказ про звільнення позивачки за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України на теперішній час скасований роботодавцем, внаслідок неправомірних дій відповідача позивачка відчувала психологічний дискомфорт та душевне хвилювання, витрачала час та ресурси на звернення за юридичною допомогою з метою відновлення свого порушеного права. Втрата позивачкою роботи внаслідок неправомірного наказу про звільнення призвела до матеріальних труднощів, вимушених обмежень у витрачанні коштів на задоволення повсякденних потреб. Тому з урахуванням всіх обставин справи слід стягнути з відповідача на користь позивачки у відшкодування моральної шкоди 5000 грн. Саме такий спосіб захисту порушеного права позивачки є ефективним і має на меті не лише компенсацію завданої моральної шкоди, а і запобігання вчиненню роботодавцем у майбутньому подібних порушень. Розподіл судових витрат Позивачкою понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 5809 грн 56 коп відповідно до обсягу заявлених позовних вимог, що підтверджується квитанцією № 0252-7438-4649-4038 від 17 січня 2025 року. (том 1, а.с.70) Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Загальна сума заявлених позовних вимог (ціна позову), визначена позивачкою, становить 547\~719 грн 49 коп. Загальний розмір позовних вимог, які підлягають задоволенню, становить 432\~011 грн 19 коп, отже підлягає задоволенню 78,87 відсотків заявлених вимог. Пропорційно розмір судових витрат на сплату судового збору, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки становить 5809,56 : 100 х 78,87 = 4582 грн. \~ \~ Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У позовній заяві позивачкою заявлені витрати на правову допомогу у розмірі 15\~000 грн, відповідачем у відзиві заявлені витрати на правову допомогу у розмірі 20\~000 грн. Відповідно до положень статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.\~Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до вимог статті 137 ЦПК України, розмір витрат сторони у справі на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги. До позовної заяви та відзиву на позов не додано завірених копій договорів про надання правничої допомоги, укладених між сторонами та їх представниками. Тому витрати сторін на правничу допомогу належним чином не підтверджені і не підлягають розподілу між сторонами.

Outcome: partial