Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-14 00:00:00

ТОВ «Українські фінансові операції» в особі свого представника адвоката Дідуха Є.О. через систему «Електронний суд» звернулось до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором № 4394757 від 17.02.2024 в загальній сумі 126 750 грн та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 17.02.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем укладено кредитний договір № 4394757, на підставі якого відповідач отримав кредитні кошти в сумі 13\~000 грн строком на 350 днів, які він зобов`язувався повернути зі сплатою процентів за користування кредитом. В подальшому, між ТОВ «Лінеура Україна» (клієнтом) та ТОВ «Українські фінансові операції» (фактором) 23.09.2024 укладено договір факторингу № 23/09/2024, на підставі якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і до відповідача. Натомість всупереч умов договору відповідач не виконав своєчасно та належним чином своїх зобов`язань з повернення кредиту ні на рахунок первісного кредитора, ні на рахунок позивача, внаслідок чого станом на момент подачі позову до суду розмір заборгованості відповідача складає 126\~750 грн, із яких 13 000 грн\~- заборгованість за основним боргом, 71 500 грн \~заборгованість за процентами, нарахованих первісним кредитором та 42\~250 грн заборгованість за процентами, нарахованих позивачем. З метою стягнення відповідних сум заборгованості позивач звернувся до суду. Від відповідача заперечень проти позову не надходило. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 21.05.2025 відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Цією ж ухвалою задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у АТ «Універсалбанк». Представник позивача - адвокат Дідух Є.О. в судове засідання не з`явився, від останнього до суду 19.06.2025 та 15.07.2025 надійшли заяви, в яких він просить розглянути справу без його участі за наявними у матеріалах доказами, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Також зазначив, що не заперечує щодо винесення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки-повідомлення засобами поштового зв`язку за зареєстрованим місцем проживання відповідача, яка не була вручена останньому з причин відсутності адресата за вказаною адресою та за закінченням встановленого терміну зберігання, що в контексті положень п. 3, 4 ч. 8 ст.\~128, ч. 10 ст.\~130 ЦПК\~України\~суд вважає належним повідомленням. Отже, на підставі ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.07.2025 справу вирішено за правилами заочного розгляду, передбаченими ст.\~ 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідача [PERSON] , повідомленого у встановленому законом порядку про день, час та місце судового засідання, який не з`явився в судове засідання без повідомлення причин та не подав відзиву проти позову, та зі згоди представника позивача щодо такого порядку розгляду справи. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Між ТОВ\~«Лінеура Україна»\~(товариством)\~та [PERSON] \~(клієнтом)\~17.02.2024\~укладений в\~електронній формі\~кредитний договір№\~4394757, який підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором 44592. Згідно з умовами вищевказаного договору товариство надає клієнту кредит на умовах строковості, зворотності та платності у сумі 13 000 грн, зі строком кредитування 350 днів, із денною процентною ставкою 2,5\~% яка нараховується за кожен день користування кредитом на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування ним та застосовується в межах строку дії кредиту, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором (п. 1.2, 1.3, 1.4.1, 3.1 договору). Товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок клієнта за реквізитами платіжного засобу (платіжної картки) №5375411422902309 (п. 2.1 договору). Клієнт зобов`язався у встановлений договором строк повернути кредит та сплатити проценти за користування ним та інші платежі, передбачені договором (п. 5.4.1 договору). Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом клієнта, що відтворений шляхом використання клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується автоматично на стороні товариства для кожного разу використання та направляється клієнту на номер мобільного телефону, повідомленим останнім товариству (абз. 2 п. 9.7.1, п. 10 договору). Відповідачу [PERSON] 17.02.2024 надано кредит в сумі 13 000 грн шляхом його перерахування через систему iPay.ua на платіжну картку №\~ [NUMBER] , що підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №\~1941-00310 від 03.10.2024, наданого на виконання договору з позивачем про переказ коштів №ФК-П-19/03-01 від 12.03.2019, а також листом АТ «Універсалбанк» №\~БТ/4639 від 04.06.2025, наданого останнім на виконання ухвали суду від 21.05.2025. В подальшому,\~між ТОВ\~«Лінеура Україна»\~та ТОВ\~«Українські фінансові\~операції» 23.09.2024\~укладений договір\~факторингу №\~23/09/2024,\~на підставі\~якого право\~вимоги до\~фізичних осіб\~боржників,\~в тому\~числі і\~до відповідача\~ [PERSON] \~за кредитним\~договором№4394757\~від 17.02.2024 перейшло до ТОВ «Українські фінансові операції». Оскільки до теперішнього часу відповідачем не виконане грошове зобов`язання за кредитним договором №\~4394757 від 17.02.2024, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами ЦК України та Закону України №\~1734-VIII\~від 15.11.2016\~«Про споживче\~кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1734). Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. За правилами ч. 1 ст.\~202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 ст.\~203\~ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст.\~205\~ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ч. 1 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно ч. 1 ст.\~626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК\~України). Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Пунктом 1 ч. 5 ст.\~3\~Закону України «Про електронну комерцію»\~визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та\~Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до абзацу 3 ч. 1\~ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України). Згідно із ч. 2 ст.\~1054\~ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За матеріалами справи судом встановлено, що між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем укладено кредитний договір №4394757 від 17.02.2024,\~який підписаний\~відповідачем з\~використанням електронного\~підпису одноразовим\~ідентифікатором 44592.\~На підставі\~такого договору\~відповідачем 17.02.2024\~отримані кредитні\~кошти в\~розмірі 13\~000\~грн,\~які він\~зобов`язувався\~повернути зі\~сплатою процентів\~за кожен\~день користування\~кредитом,\~однак в\~порушення умов\~договору не\~зробив цього.\~В такому\~кредитному договорі,\~зокрема у\~п.\~10\~містятьсявсі ідентифікуючі дані відповідача. Статтею 509 ЦК\~України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612\~ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно\~ст.\~1049\~ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтями\~12,\~13,\~81 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем були отримані кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначених у кредитному договорі №4394757 від 17.02.2024 і він користувався такими коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем допущене порушення його зобов`язання в частині повернення кредиту та сплати процентів за користування ним. Що стосується позовних вимог позивача в частині стягнення із відповідача відсотків за користування кредитом в розмірі 113 750 грн, то слід зазначити наступне. На момент\~укладання кредитного\~договору №4394757\~від 17.02.2024 сторонами дійсно було погоджено сплату відповідачем процентів на умовах, визначених договором, за користування кредитом у розмірі 2,5 % за кожен день. Разом із тим, 24.12.2023 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №\~3498-ІХ (далі - Закон №\~3498-ІХ), яким, серед іншого, внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування» №\~1734-VIII (далі - Закон №1734-VIII). \~Зокрема, ч. 5 ст. 8 Закону України №\~1734-VIII визначає реальну річну процентну ставку, денну процентну ставку та загальну вартість кредиту для споживача, якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч. 4 цієї статті, не може перевищувати 1 %. При цьому, п. 17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1734-VIII передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів (з 24.12.2023 до 22.04.2024) - 2,5\~%; протягом наступних 120 днів (з 23.04.2024 до 20.08.2024) - 1,5\~%. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону №1734-VIII, умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. У зв`язку з вищенаведеними нормами закону можна виснувати, що умови договору про надання кредиту в частині розміру вказаної вище денної процентної ставки є нікчемними. При цьому, дійсність умов про надання кредиту в частині платності кредиту, зобов`язання позичальника сплатити проценти за користування кредитом суд сумнівам не піддає. Враховуючи вищевикладене, розмір процентів, які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача за користування кредитом строком 350 днів (тобто з 17.02.2024 до 31.01.2025 включно) складає 66 170 грн, з яких 21\~450 грн за період з 17.02.2024 до 22.04.2024 (за денною процентною ставкою 2,5\~%), 23 400 грн за період з 23.04.2024 до 20.08.2024 (за денною процентною ставкою 1,5\~\~%); 21 320 грн за період з 21.08.2024 до 31.01.2025 (за денною процентною ставкою 1 %). За таких підстав позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення на суму 79\~170 грн, яка включає заборгованість за основною сумою боргу 13 000 грн та заборгованість за відсотками 66 170 грн. При цьому, варто звернути увагу, що, відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вимог ст.\~12,\~81 ЦПК України\~відповідачем не надано суду будь-яких заперечень проти позовних вимог та не повідомлено про обставини, які б спростували правомірність заявлених позивачем вимог та встановлені судом обставин спірних правовідносин. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що судові витрати у справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 2 422 грн 40 коп., а також з витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн. Оскільки позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, то на підставі ч. 1, 2\~ст.\~141 ЦПК України\~до стягнення із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1 513 грн (пропорційно до задоволених позовних вимог із розрахунку: 2 422 грн 40 коп. /сума плаченого судового збору/ х 62,46\~% /відсоток на який задоволено позовні вимоги/ = 1\~513\~грн). Стосовно заявлених до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 2 ст. 133 ЦПК України). За положеннями ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, серед іншого, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 10\~000\~грн до позовної заяви позивачем додано договір про надання правової допомоги №\~01/08/2024-А від 01.08.2024, укладений між адвокатом Дідухом Є.О. та ТОВ «Українські фінансові операції», заявку №\~4394757 від 24.02.2025 на виконання доручення до договору №\~01/08/2024-А від 01.08.2024, акт №\~4394757 від 24.03.2025 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно договору №\~01/08/2024-А від 01.08.2024 та рахунок на оплату №\~4394757-24/03-2025 від 24.03.2025. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (пункт 268). Верховний Суд у постанові від 19.02.2024 у справі № 490/7096/21 та від 22.05.2024 у справі № 205/5969/15-ц вказав, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. У постанові від 22.05.2024 у справі № 205/5969/15-ц також зауважено, що подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17.04.2024 у справі № 756/6927/20, від 04.04.2024 у справі № 701/804/21, від 10.04.2024 у справі № 530/259/21, від 10.04.2024 у справі №\~367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони. Отже, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При вирішенні питання стягнення витрати на правову допомогу суд бере до увагу, що предмет спору відноситься до справ незначної складності (справа є малозначною) та не потребує значних витрат часу на виконання відповідних робіт щодо усної консультації, правового аналізу та підготовки позовної заяви, з огляду на сталу практику національних судів зі спірних правовідносин. Враховуючи категорію\~та складність\~справи,\~ціну позову,\~сталу судову\~практику щодо\~розгляду подібних\~справ,\~обсяг наданих\~адвокатом послуг\~та

Outcome: partial