Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-07 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернулася до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до Київської міської ради, [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Київського нотаріального округу Гордієнко О.В., про визнання права власності в порядку спадкування за правом представлення. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] не може отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] , яка є її бабусею, на квартиру [ADDRESS] , оскільки в матеріалах спадкової справи відсутній оригінал документа, що підтверджує право власності спадкодавця на спірну квартиру. Позивач зазначала, що Святошинська РДА відмовила у видачі дубліката свідоцтва про право власності на ім`я [PERSON] , оскільки згідно зі статтею 24 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, дублікат може видаватись винятково за заявою власника. При цьому у відмові зазначено, що спірна квартира приватизована на одну особу - [PERSON] , яка померла. Документи, що засвідчують право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] існували, проте були втрачені та не можуть бути відновлені, оскільки власник помер. Враховуючи наведене, позивачка просила суд визнати за нею право власності у порядку спадкування за правом представлення після смерті [INFO] [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи раніше визначеному складу суду від 08.08.2024 року справу розподілено головуючому судді Ключнику А.С. (том 1, а.с. 163). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.09.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (том 1, а.с. 164). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.11.2024 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Гордієнко Ольги Валеріївни ( [ADDRESS] ) копію спадкової справи відкритої після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (том 1, а.с. 206-207). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.04.2025 року витребувано у Київського державного нотаріального архіву належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи відкритої після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (актовий запис про смерть №171 від 22.07.2016 р.) (том 2, а.с. 12-13). 21.04.2025 року від представника відповідача - [PERSON] - адвоката Горлевого Д.І. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що Позивач не надала доказів, які б виключали права Відповідача ( [PERSON] ), як спадкоємця за правом представлення, що суперечить принципу рівності прав спадкоємців, визначеному ст. 21 ЦК України, яка встановлює рівність цивільних прав та обов`язків для всіх учасників цивільних відносин. Таким чином, твердження Позивача про її виключне право на спадщину є безпідставним. Згідно з матеріалами позову, [PERSON] склала заповіт від 24.11.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богласаровою О.М. (запис у реєстрі №1212), яким заповіла все своє майно, включаючи спірну квартиру, Відповідачу - [PERSON] . Позивач стверджує, що заповіт складено під впливом омани, однак не надала жодних доказів на підтвердження цього, що суперечить ст. 81 ЦПК України, яка зобов`язує сторони доводити обставини, на які вони посилаються. Відповідно до ст. 1257 ЦК України, заповіт може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду, якщо буде доведено, що волевиявлення спадкодавця не було вільним або не відповідало його волі. Позивач не зверталася з вимогою про визнання заповіту недійсним, а тому заповіт від 24.11.2009 року залишається чинним і має перевагу над спадкуванням за законом, що підтверджується ч. 2 ст. 1217 ЦК України. Позивач у позові стверджує, що Відповідач пропустив строк для прийняття спадщини, встановлений ст. 1270 ЦК України (6 місяців з дня відкриття спадщини, тобто до 22.01.2017 року). Проте, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо не заявив про відмову від неї. Крім того, ч. 4 ст. 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець може вважатися таким, що прийняв спадщину, якщо він вчинив дії, які свідчать про її фактичне прийняття, зокрема володіння чи управління спадковим майном. Відповідач заявляє, що він проживав зі спадкодавцем за адресою спірної квартири ( [ADDRESS] ), здійснював догляд за [PERSON] , оплачував комунальні послуги та вчиняв інші дії, пов`язані з утриманням квартири. Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2023 року у справі № 759/19779/18 (провадження № 61-8112св22) підтверджується, що Відповідач надав докази фактичного прийняття спадщини, зокрема: показання свідків, квитанції про оплату комунальних послуг, фотографії, посвідчення спадкодавця, свідоцтво про право власності на квартиру, а також акт про постійне проживання Відповідача з 2009 до 2016 року за місцем проживання спадкодавця. Верховний Суд визнав, що суд апеляційної інстанції надав належну оцінку цим доказам і дійшов обґрунтованого висновку про прийняття Відповідачем спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Позивач зазначає, що в спадковій справі відсутній оригінал документа, який підтверджує право власності [PERSON] на спірну квартиру. Відповідно до ст. 1297 ЦК України, для видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус вимагає подання правовстановлюючих документів на майно. Відмова Святошинської районної державної адміністрації у видачі дубліката свідоцтва про право власності (від 04.05.2018 та 19.06.2018) ґрунтується на п. 24 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства від 16.12.2009 № 396, яке передбачає видачу дубліката виключно за заявою власника. Постанова Верховного Суду від 14 листопада 2023 року зазначає, що Відповідач володіє свідоцтвом про право власності на квартиру, що підтверджує його права як спадкоємця, який прийняв спадщину. Позивач не довела належність спірної квартири до спадкової маси виключно на її користь, що суперечить ст. 1218 ЦК України, яка визначає склад спадщини як права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Відповідач зазначив, що Позивач уже зверталася до Святошинського районного суду м. Києва з аналогічним позовом (справа №759/19779/18). Рішення суду першої інстанції від 11.06.2019 року було скасовано Київським апеляційним судом 30.06.2022 року, а Верховний Суд постановою від 14.11.2023 року залишив це рішення без змін, вказавши, що Позивач пред`явила позов до неналежного відповідача (Київської міської ради) та не довела, що Відповідач не прийняв спадщину. Верховний Суд наголосив, що для вирішення спору про спадкування належним відповідачем є спадкоємець, який прийняв спадщину (постанова від 18.12.2019 у справі № 265/6868/16-ц, провадження № 61-34234св18). Позивач не усунула недоліки, зазначені у попередньому рішенні, зокрема не спростувала факт прийняття спадщини Відповідачем. Повторне звернення з аналогічними вимогами без нових доказів свідчить про зловживання процесуальними правами, що суперечить ч. 2 ст. 4 ЦПК України, яка встановлює обов`язок сторін добросовісно здійснювати процесуальні права. Позивач стверджує, що її права порушені через неможливість отримати доступ до квартири, ключі від якої знаходяться у Відповідача. Проте, відповідно до ст. 317 ЦК України, власник має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідач, як спадкоємець за заповітом, який прийняв спадщину, має законні підстави для володіння ключами та управління майном, що підтверджується ст. 319 ЦК України. Позивач не надала доказів порушення її прав, які б ґрунтувалися на нормах матеріального права, що суперечить ст. 12 ЦПК України, яка вимагає обґрунтування позовних вимог. Таким чином, на переконання відповідача, позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та безпідставними. Позивач не довела своє виключне право на спадщину, не спростувала чинність заповіту на користь Відповідача та не підтвердила пропуск Відповідачем строку для прийняття спадщини. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.06.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд (том 2, а.с. 118). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. У судове засідання представник Київської міської ради не з`явився, про причини неприбуття суд не повідомив. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про причини неприбуття суд не повідомив. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про причини неприбуття суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи [INFO] померла [PERSON] (бабуся позивача та відповідача-2), що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 22 липня 2016 року, вчиненим Святошинським районним у місті Києві відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції (том 2, а.с. 104). Спадкоємцями після смерті [PERSON] є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . 15 грудня 2006 року [PERSON] склала заповіт на користь позивача [PERSON] та [PERSON] , згідно з яким заповіла їм усе своє майно в рівних долях кожному. Цей заповіт посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л. С., про що зроблено запис в реєстрі за №8044 (том 1, а.с. 99-100). 24 листопада 2009 року [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON] , за умовами якого заповіла останньому усе своє майно. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Багдасаровою О.М., зареєстрований в реєстрі за № 1212 та внесений до спадкового реєстру (том 2, а.с. 102). 29 серпня 2016 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гордієнко О.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі [PERSON] . Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гордієнко О.В. після отримання заяви про прийняття спадщини від позивача та перевірки спадкового реєстру, відкрив спадкову справу та вніс відповідну інформацію до спадкового реєстру, номер у спадковому реєстрі 59424952, що підтверджується Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру від 29 серпня 2016 року № 44904629. У зв`язку із відсутністю у позивача оригіналу документа, що підтверджує право власності [PERSON] на спірну квартиру, 14 вересня 2017 року приватний нотаріус Гордієнко О.В. звернулась до КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за інформацією, що підтверджує право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] із зазначенням назви документа та його реквізитів. Згідно з Інформаційною довідкою від 27 вересня 2017 року КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» вказана квартира зареєстрована на ім`я [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією у м. Києві 23 березня 1993 року, зареєстрованого 30 березня 1993 року, номер у реєстровій книзі - 1443. 11 квітня 2018 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Гордієнко О.В. із заявою, у якій просила звернутись до Святошинської РДА про видачу дубліката свідоцтва про право власності на житло (квартиру [ADDRESS] ), виданого Ленінградською районною державною адміністрацією у м. Києві 23 березня 1993 року, зареєстрованого 30 березня 1993 року на ім`я померлої [PERSON] . Листом від 04 травня 2018 року Святошинська РДА відмовила у видачі дубліката свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією у м. Києві 23 березня 1993 року, зареєстрованого 30 березня 1993 року на ім`я померлої [PERSON] , оскільки у разі втрати або зіпсування свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), жилі приміщення у гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі дублікат видається за письмовою заявою власника (співвласників) органом приватизації. Листом від 19 червня 2018 року Святошинська РДА вдруге відмовила у видачі дубліката свідоцтва про право власності на вищевказану квартиру, зазначивши, що спірна квартира приватизована на одну особу (померлу [PERSON] ). Звертаючись до суду з позовом до відповідачів, позивачем зазначено, що позивач є спадкоємцем після смерті [PERSON] , яка прийняла спадщину, однак не може оформити її у позасудовому порядку, а [PERSON] спадщину не прийняв, оскільки у встановлений статтею 1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини не звертався, за місцем проживання спадкодавця він не мав зареєстрованого місця проживання, відповідно не є таким, що прийняв спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 року № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Для спадкування за правом представлення характерна черговість, як і для спадкування за законом. Спадкоємці за правом представлення спадкують в ту чергу, в яку спадкував би їх померлий родич. Спадкування за правом представлення - це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем. Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини. За змістом ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Положення ч.ч. 1-4 ст. 1268 ЦК України, ч. 1 ст. 1269 ЦК України , ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику про спадкування» за наявності заповіту на все майно правило частини другої статті 1223 ЦК застосовується у разі неприйняття спадщини або відмови від спадщини усіма спадкоємцями за заповітом. У разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з інформаційним листом від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем померлої [PERSON] за правом представлення, як її онук, на підставі заповіту, складеного спадкодавцем на його користь 24 листопада 2009 року. Згідно з матеріалами справи, [PERSON] склала заповіт від 24.11.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богласаровою О.М. (запис у реєстрі №1212), яким заповіла все своє майно, включаючи спірну квартиру, Відповідачу - [PERSON] . Позивач стверджує, що заповіт складено під впливом омани, однак не надала жодних доказів на підтвердження цього, що суперечить ст. 81 ЦПК України, яка зобов`язує сторони доводити обставини, на які вони посилаються. Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2023 року у справі № 759/19779/18 (провадження № 61-8112св22) підтверджується, що [PERSON] надав докази фактичного прийняття спадщини, зокрема: показання свідків, квитанції про оплату комунальних послуг, фотографії, посвідчення спадкодавця, свідоцтво про право власності на квартиру, а також акт про постійне проживання Відповідача з 2009 до 2016 року за місцем проживання спадкодавця. Верховний Суд визнав, що суд апеляційної інстанції надав належну оцінку цим доказам і дійшов обґрунтованого висновку про прийняття Відповідачем спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Таким чином, суд дійшов висновку, що під час розгляду даного позову, позивачем не було надано жодних належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає. Щодо пред`явлення позову до Київської міської ради, суд зазначає, що такий відповідач є неналежним, оскільки у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), які прийняли спадщину, а лише у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed