Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

09 лютого 2024 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позов мотивує тим, що [PERSON] є власником земельної ділянки в [ADDRESS] , на якій розташовані два недобудовані будинки зі спільною системою водопостачання та єдиним лічильником електроенергії. З 2018 року одним з будинків користується його колишня дружина [PERSON] разом з дітьми, а в іншому проживає мати позивача. Між позивачем і постачальником електроенергії існують договірні відносини щодо постачання електроенергії за вказаною адресою. Посилається, що під час розлучення сторони досягли усної домовленості про те, що до повноліття дітей відповідач проживатиме в будинку за умови оплати половини вартості спожитих житлово-комунальних послуг, зокрема, електроенергії. Проте, з моменту вселення і до подання позову відповідач не здійснювала оплату за спожиту електроенергію, внаслідок чого утворилася заборгованість. З метою уникнення припинення електропостачання позивач самостійно сплатив за період з 09.02.2021 по 09.02.2024 суму за спожиті послуги у розмірі 98?632,02 грн. Враховуючи вищевикладене та усну домовленість про сплату 1/2 частини комунальних платежів, позивач вважає, що відповідач має обов`язок компенсувати йому половину сплачених ним витрат за електроенергію в розмірі 49?316,01 грн у порядку регресу. 09.02.2024 на підставі автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М. 20.02.2024 ухвалою Солом`янського районного суд м. Києва відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 26.03.2024 від представника відповідача - адвоката Мельник А.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому він заперечує проти позовних вимог. В обгрунтування своїх заперечень посилається на недоведеність заявлених вимог позивачем. Вважає, що позивач не доведено належними жоказами наявність домовленості з відповідачем щодо порядку сплати комунальних платежів у розмірі 50% та обсягу фактично спожитої відповідачем електроенергії. Вказує, що наявність одного лічильника на два будинки з різною площею, системами опалення та електроспоживання унеможливлює справедливий розподіл витрат. Крім того, відповідач вважає майно спільною сумісною власністю, а сам будинок - збудованим нею після розірвання шлюбу за особисті кошти, тому не погоджується з твердженням позивача про наявність боргу у відповідача розмірі 49316,01 грн. Також просить стягнути з позивача витрати на правничу допомогу. 01.04.2024 від представника позивача - адвоката Вовченко С.М. надійшла відповідь на відзив в якій вона, зазначає, що позивач є одноособовим власником земельної ділянки, на якій розташовані два об`єкти незавершеного будівництва, зведені ним особисто після розірвання шлюбу сторін, що підтверджує відсутність спільної сумісної власності між позивачем та відповідачем щодо зазначених будівель. При цьому вважає, що твердження відповідача про різну площу будинків не доводить автоматичного більшого споживання електроенергії в одному з них, оскільки на витрати електроенергії впливають інші чинники (кількість проживаючих осіб, побутова техніка, спосіб опалення тощо). Позивач звертає увагу, що у будинку, яким фактично користується відповідач, проживає її сім`я з кількох осіб, тоді як в іншому, більшому за площею, проживає лише одна особа похилого віку, що свідчить про об`єктивно більший обсяг споживання електроенергії відповідачем. Крім того, всі платежі за спожиту електроенергію, у тому числі погашення заборгованості, здійснені одноособово позивачем, що підтверджується наданими суду квитанціями про оплату, у зв`язку з чим позивач має право вимагати компенсації половини понесених ним витрат. 01.04.2024 від відповідача на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вона вважає, що наведені у відповіді на відзив доводи позивача є необґрунтованими та спрямовані на спотворення фактичних обставин справи, оскільки між сторонами не існувало жодних домовленостей про розподіл майна чи оплату електроенергії порівну. Позивач не є одноосібним власником земельної ділянки та жодним чином не фінансував будівництво будинку, де вона мешкає разом із їхніми спільними дітьми, що підтверджується відповідними документами та квитанціями. Площа будинків та кількість поверхів не визначають реального споживання електроенергії без урахування фактичної кількості електроприладів та користувачів, а також слід врахувати її додаткові витрати на охорону, утримання території та комунальні послуги, які вона сплачує власними коштами, тоді як сам позивач не виконував обов`язків щодо утримання дітей та не сплачував аліменти. 15.11.2024 ухвалою Солом`янського районного суд м. Києва призначено справу до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. 23.01.2025 від представника позивача - адвоката Вовченко С.М. до суду надійшло клопотання про допит свідків. 23.06.2025 від представника позивача до суду надійшло клопотання в якому повідомляє, що свідок [PERSON] не зможе прибути до суду через погіршення стану здоров`я. Додала нотаріально засвідчену копію заяви [PERSON] , в якій остання повідомляє, що на обидва будинки зареєстрований один особовий рахунок та стоїть один лічильник електроенергії, за рахунок якої, в тому числі, функціонує і водяний електронасос та електричний фільтр для багаторівневої очистки води, що обслуговують обидва будинки. ЇЇ син [PERSON] давав їй гроші, та вона зі свого рахунку сплачувала за електроенергію весь період користування будинками. [PERSON] з 2012 року до серпня 2024 року участі в оплаті електроенергії не брала. 02.07.2025 від відповідача на адресу суду надійшло клопотання про долучення доказів по справі, а саме, квитанції про сплату та повідомлення про приєднання до електромереж ПАТ «Київенерго», квитанції про сплату комунальних послуг за електроенергію за адресою [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні поданого позову. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного висновку. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.06.2006. 28.01.2012 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чернишем Ю.В. та зареєстрований у реєстрі №274 придбав земельну ділянку кадастровий номер 8 000 000 000:72:305:0011 за адресою [ADDRESS] . Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 23.10.2013 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Як вставлено в ході розгляду справи, після розірвання шлюбу поділу набутого під час шлюбу майна, між сторонами не здійснювалося. У судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що на вказаній вище земельній ділянці знаходиться домоволодіння з господарською будівлею. Згідно з витягу з державного реєстру речових прав від 15.08.2024 вбачається, що за реєстраційним номером 2988805680000 значиться зареєстрованим закінчений будівництвом об`єкт житловий будинок садибного типу загальною площею 114,3 кв.м., житловою площею 38,1 кв.м. власником якого є [PERSON] .. Згідно технічного паспорту житлового будинку садибного типу від 17.06.2024 вбачається, що на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] розміщено житловий будинок в літ.А площею114,3 кв.м., ганок а2 площею 8,2 кв.м., тераса літ. а3 площею 15,4 кв.м., ворота №1 та господарська будівля літ.Б площею 48 кв.м. , огорожа №3, хвіртка №1. У ході розгляду справи встановлено, що у житловому будинку площею 114,3 кв.м. фактично проживає мати позивача - [PERSON] , а у господарській будівлі площею 48 кв.м. проживає відповідач по справі разом з двома дітьми. Договору про порядок користування житловим будинком та господарськими будівлями між сторонами не укладався. Як вбачається з пояснень сторін та наданих заперечень проти позову, між сторонами наявний також спір щодо належності здійсненої забудови на спірній земельній ділянці, оскільки за твердженнями відповідача будівництво було здійснено після розірвання шлюбу з позивачем та за її особисті кошти. З матеріалів справи встановлено, що між позивачем і постачальником електроенергії ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» існують договірні відносини щодо постачання електроенергії за вказаною вище адресою. Згідно наявних матеріалів справи вбачається, що особовий рахунок № [NUMBER] за споживання електричної енергії оформлено ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» на [PERSON] , при цьому плату за приєднання до електромережі було здійснено від імені позивача відповідачем у справі 01.07.2017 у розмірі 18600,00 грн, що підтверджується копією квитанції за підписом відповідача. Згідно виписки про особовому рахунку за спірною адресою вбачається, що за період з 09.02.2021 - 09.02.20024 за послуги з електропостачання ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» сплачено 98 632, 02 грн. Як стверджує позивач оплату вказаних вище послуг було здійснено позивачем шляхом безпосередньої оплати періодичних платежів його дружиною [PERSON] та матір`ю позивача [PERSON] . У той же час, позивач стверджує, що відповідач оплати за спожиту електричну енергію не здійснювала, хоча відповідач зобов`язувалася здійснювати таку оплату у розмірі 50% від наданих послуг, оскільки постачання та облік електроенергії здійснюється за одним загальним лічильником,який оформлений на позивача, а тому просить стягнути з відповідача за період з 09.02.2021-09.02.2024 понесені витрати за спожиту електроенергії у розмірі 49 316,01 грн. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що між позивачем та відповідачем виник спір щодо порядку оплати послуг з постачання електричної енергії, так як відповідач відмовляється сплатити заборгованість за отримані послуги. Підтвердила, що заборгованість по електричній енергії сплачувала вона, як дружина позивача та мати позивача. Пояснила, що між позивачем та відповідачем виникли спірні питання щодо порядку користування домоволодінням та сплати платежів, після того, як відповідач звернулася до суду з позовом до позивача про стягнення аліментів на утримання дітей. На думку свідка, сплата 50% від вартості оплачених витрат з постачання електроенергії є правильним, оскільки у будинку відповідача проживає чотири особи та така усна домовленість існувала між позивачем та відповідачем під час заселення останньої у будівлю площею 48 кв.м. Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Як свідчать матеріали справи за спірною адресою укладено лише один договір споживання електричної енергії та рахується один прилад обліку електропостачання, що не заперечувалося сторонами у суді. Разом з тим, матеріали справи не містять належних доказів того, що між позивачем та відповідачем досягнута та наявна домовленість щодо порядку розподілу обсягу споживання електроенергії між двома забудовами, зокрема, на основі площі приміщень, кількості зареєстрованих осіб або інших критеріїв, як такі, що узгоджені між сторонами. Крім того, матеріали справи не містять належних доказів того, що між сторонами у встановленому законом порядку погоджено розмір щомісячних платежів, порядок обчислення частки спожитої електроенергії та обов`язку відповідача оплачувати саме половину відповідних витрат. Відсутність належно оформленого договору ( сервітуту) щодо порядку користування домоволодінням та його господарськими спорудами між сторонами, як і сплати спожитих послуг з електропостачання за спірною адресою унеможливлює визначення розміру споживання та сплати щомісячних платежів, які обліковуються за одним приладом обліком електропостачання. У той же час, доводи позивача про те, що з відповідачем досягнуто усної угоди щодо визначення способу оплати фактичного споживання електроенергії у розмірі 50% від наданих послуг по загальному приладу обліку споживання електричної енергії не є належним та допустимим доказом існування договірних чи інших зобов`язань у конкретно заявленому позивачем обсязі (76 ЦПК України). Відповідно до статті 7 ч.2 п.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами (тарифами), встановленими відповідно до законодавства, у строки, визначені відповідними договорами. Проте, облік електроенергії на вказаній земельній ділянці ведеться через один загальний лічильник, підключений до обох будинків, без технічного розподілу споживання між ними. Відсутність окремих засобів обліку або технічних розподільників (наприклад, окремих лічильників для кожного будинку, розмежованої проводки тощо) унеможливлює достовірне визначення обсягу електроенергії, яке фактично спожито кожним із користувачів нерухомості. Наявність одного лічильника за спірною адресою, без поділу відповідного обліку та письмового договору не дає можливості суду достовірно встановити розмір фактичного споживання електроенергії відповідачем та відповідно, не дає можливості для визначення конкретної суми зобов`язання щодо компенсації понесених витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, закон або інші юридичні факти. Сам факт спільного користування майном без належно визначеного та оформленного механізму розподілу витрат на електроенергію не створює автоматичного обов`язку сплатити половину вартості всієї електроенергії без надання доказів про реальний обсяг споживання її відповідачем, з урахуванням площі, кількості проживаючих осіб та наявних електроприладів . Відсутність таких умов і доказів унеможливлює точне встановлення обсягу спожитої відповідачем електроенергії та відповідного визначення належної до стягнення суми на користь позивача. Крім того, з долучених відповідачем доказів вбачається факт здійснення нею часткової оплати спожитої електроенергії за спірною адресою, а сума відповідних платежів становить сталу суму, що свідчить про недоведеність вимог позивача про те, що між сторонами досягнуто домовленості щодо сплати половини їх вартості. За вказаних вище обставин, суд не приймає до уваги покази допитаної у судовому засіданні свідка [PERSON] та письмові покази [PERSON] в частині наявності домовленості між позивачем та відповідачем про сплату половини вартості спожитих послуг, як і відсутності з боку відповідача будь-якої сплати комунальних послуг за спірною адресою. Відповідно до статей 76, 77 ЦПК України, суд оцінює докази з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення спору. При цьому факт здійснення відповідачем платежів за спожиту електроенергію підлягає врахуванню під час визначення обсягу дійсної заборгованості, що унеможливлює автоматичне визнання розрахунку позивача обґрунтованим та підлягає перевірці на предмет відповідності фактичним витратам сторін. Аналізуючи матеріали справи та відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, як необґрунтованого. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Нормами ст. 141 ЦПК України передбачено, що у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Таким чином, понесені судові витрати позивача відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають. У той же час, відповідач просить суд стягнути із позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн. Пунктом 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частинами 2, 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником відповідача надано суду акт виконаних робіт від 24.03.2024 відповідно до договору №12 від 24.03.2024. Договір про надання правової допомоги в цивільній справі від 24.03.2024. Відповідачем надано суду копію квитанції про оплату правової допомоги за договором №12 від 24.03.2024. Вартість наданих послуг становить 3000,00 грн. Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення витрат на правову допомогу та обґрунтованості таких витрат суд враховує наступне. У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року по справі 755/9215/15-ц ВП ВС роз`яснила, що положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» 536/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн, що на думку суду є обґрунтованим та відповідає принципу розумності. Відповідно до п.2, ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: approved