Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

У жовтні 2024 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалт Солюшенс" (далі по тексту - позивач) до [PERSON] (далі по тексту - відповідач1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач2) про стягнення інфляційних втрат, 3% річних за користування грошовими коштами. Згідно позовних вимог, позивач просив суд: стягнути в солідарному порядку з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (ЄДРПОУ: 42251700) заборгованість у розмірі 5 626 734 (п`ять мільйонів шістсот двадцять шість тисяч сімсот тридцять чотири) гривні 46 копійки, яка складається з: 3 985 036,96 грн .- інфляційне збільшення; 1 641 697,50 грн. - 3% річних за користування грошовими коштами. Короткий зміст та узагальнені доводи позовної заяви. В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що 28 березня 2011 року між ПАТ «Банк «Контракт» та [PERSON] було укладено Договір №23/2011 про відкриття кредитної лінії, відповідно до якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії, що не перевищує 900 000 дол. США, а Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити плату за кредит та можливу неустойку в розмірах та в строки, встановлені даним договором. У забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за Кредитним договором між Публічним акціонерним товариством Банк «Контракт» та [PERSON] 26 липня 2012 року було укладено Договір поруки № 23/2011-2. Позичальник та Поручитель не дотримувалися умов кредитного договору та договору поруки та не здійснювали повернення отриманих кредитних коштів, внаслідок чого утворилась значна заборгованість по кредиту, у зв`язку з чим, ПАТ «Банк «Контракт» було вимушене звернутись до суду з позовною заявою за захистом своїх порушених прав. 02 лютого 2015 року рішенням Шевченківського районного суду м.Києва у справі №761/35556/14-ц позов ПАТ «Банк «Контракт» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту задоволено; вирішено стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Банк «Контракт» заборгованість за кредитним договором в розмірі 18 224 440, 05 грн.; стягнуто судові витрати в розмірі 1827 грн. 27 березня 2020 року між Публічним акціонерним товариством Банк «Контракт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» укладено договір №GL6N616864 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виноградовою Н.О. та зареєстрований в реєстрі за № 188. Станом на день подачі позову до суду, вказане грошове зобов`язання є невиконаним в повному обсязі, у зв`язку з чим представник позивача звернувся до суду з даним позовом. Провадження у суді та позиція сторін щодо предмету спору. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2024 року справу передано судді Макаренко І.О. На підставі розпорядження № 01-08-325 від 26.02.2025 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 761/40262/24 за підписом керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва, протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2025 року матеріали позову передані на розгляд судді Романишеній І.П. Ухвалою суду від 27.02.2025 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. З матеріалів справи вбачається, що позовну заяву з додатками, копію ухвали про відкриття провадження у справі відповідачам направлено рекомендованими листами, проте на адресу суду повернувся конверт з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Крім того, судове засідання, яке було призначена на 22.04.2025 року, було відкладено за клопотанням представника відповідача2, яке мотивовано необхідністю ознайомитися з матеріалами справи. 22.04.2025 року представник відповідача2 ознайомилася з матеріалами справи, натомість, відзив на адресу суду не надходив. Ухвалою суду від 12.05.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Статтею 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Фактичні обставини спірних правовідносин сторін, встановлені судом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28 березня 2011 року між ПАТ «Банк «Контракт» та [PERSON] було укладено Договір №23/2011 про відкриття кредитної лінії, відповідно до якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії, що не перевищує 900 000 дол. США, а Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити плату за кредит та можливу неустойку в розмірах та в строки, встановлені даним договором. 26.07.2012 року було укладено Договір поруки № 23/2011-2 між ПАТ «Банк «Контракт» та [PERSON] . 02 лютого 2015 року рішенням Шевченківського районного суду м.Києва у справі №761/35556/14-ц позов ПАТ «Банк «Контракт» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту задоволено. Вирішено стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Банк «Контракт» заборгованість за кредитним договором в розмірі 18 224 440,05 грн. Стягнуто судові витрати в розмірі 1827 грн. Надалі, постановою Київського апеляційного суду від 19.02.2019 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, заочне рішення від 02.02.2015 року залишено без змін. 27 березня 2020 року між Публічним акціонерним товариством Банк «Контракт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» укладено договір №GL6N616864 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виноградовою Н.О. та зареєстрований в реєстрі за № 188. Ухвалою Верховного Суду від 12.08.2020 року у справі №761/35556/14-ц ТОВ «Консалт Солюшенс» було залучено до участі у справі як правонаступника Публічного акціонерного товариства Банк «Контракт». Постановою Верховного Суду від 26.05.2021 року касаційну скаргу залишено без задоволення, заочне рішення Шевченківського суду міста Києва від 02.02.2015 року та постанову Київського апеляційного суду від 19.02.2019 року залишено без змін. Надалі, приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Овчаренко Миколою Олександровичем винесено постанови про відкриття виконавчого провадження № 74303917 та №74303612. З урахуванням тієї обставини, що рішення суду не виконано, заборгованість за кредитним договором перед позивачем не погашена, останній звернувся до суду, з відповідними вимогами про стягнення 3 % річних за користування коштами та інфляційних втрат, передбачене статтею 625 ЦК України. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як визначено у ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, а саме виплати грошових коштів, стягнутих за судовим рішенням. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом ст. 509, ч. 3 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості та виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Зазначений висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц). Згідно з положеннями ст.ст. 598, 599 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідачів грошові кошти на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду від 10.04.2018 року по справі № 914/1033/17). Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц). Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.01.2020 р. у справі № 924/532/19 право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Так, Верховний Суд у постанові по справі № 910/11249/17 від 07.02.2017 зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Законом передбачено право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат, що є способом захисту майнового права та інтересу останнього, оскільки надає можливість відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримати компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стороною відповідачів не надано будь-яких доказів в розумінні положень ст.ст. 76-81 ЦПК України на спростування даних обставин, як на підтвердження своїх заперечень проти позову. Отже, ураховуючи викладене та приймаючи до уваги наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржниками та з урахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої кредитор має право на отримання від боржника суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалт Солюшенс" до [PERSON] , [PERSON] про стягнення інфляційних втрат, 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 5 626 734 грн, з яких: інфляційне збільшення - 3 985 036, 96 грн. та 3% річних - 1 641 697, 50 грн. Відповідно до частини першої ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує до стягнення з відповідачів на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 67 520, 82 грн., тобто по 33 760, 41 грн. з кожного, які сплачено позивачем за подання позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved