Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-15 00:00:00

І. Стислий виклад позиції і вимоги позивача Позивач звернувся до суду із цим позовом і в його обґрунтування зазначив, що 20.06.2009 між ними був укладений шлюб, від якого [INFO] народилася дитина [PERSON] . Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2023 шлюб розірвано. 19.06.2015 ними була придбана земельна ділянка площею 0,0684 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий №1210100000:02:186:0105. На цій ділянці в період з 2015 по 2019 на спільні кошти подружжя був побудований садовий (житловий) будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Нерухомість складається з: житлового будинку А-1, прибудови а1, навісу Б1, гаражу В1, вбиральні Г1, №1-7, 1 - споруди. Загальна площа - 106,7 кв.м, житлова - 41,3 кв.м. Державна реєстрація права власності відбулася під час шлюбу на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 25.11.2019. Рішенням виконкому Дніпровської міської ради №1067 від 20.10.2020 було змінено правовий статус з садового будинку на житловий та з присвоєнням вищезазначеної адреси. Станом на 10.03.2025 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами коштує 2053095,26 грн, земельна ділянка - 275274,36 грн, загальна вартість майна - 2328369,62 грн. Вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, документи на нерухомість знаходяться у [PERSON] , тому він змушений звернутися до суду та просить суд визнати за ним право власності на частину житлового будинку та на частину земельної ділянки. ІІ. Позиції та заяви (клопотання) учасників справи В судове засідання сторони не з`явилися, ними подані заяви про розгляд справи за їхньої відсутності. Відповідач [PERSON] в поданому відзиві позовні вимоги визнала частково та зазначила, що є підстави для відступу від рівності часток подружжя, оскільки з нею проживає їхня спільна дитина, виховання та життєві потреби якої вона забезпечує самостійно. Позивач не бере участі у вихованні доньки та несистематично надає фінансову допомогу. Це змусило її звернутися з позовом про стягнення з [PERSON] аліментів, рішення суду ще нею не отримане та не передане до виконання. Сам факт її звернення до суду вже свідчить про те, що позивач ухилявся від участі в утриманні дитини, що є підставою для зменшення його частки в спільному майні. Вона має намір використовувати спільне майно подружжя для забезпечення належних умов проживання, виховання та розвитку дитини, що ускладнюють умови воєнного стану. Просила суд визначити її частку в розмірі 2/3 спільного майна подружжя. У відповіді на відзив позивач [PERSON] наголосив, що [PERSON] не заявляла жодних зустрічних позовних вимог, тому просити про визначення їй 2/3 частин спільного майна не має процесуального права. Крім того, з моменту виїзду відповідача з донькою за кордон в березні 2022 року і до цього часу він постійно і в повному обсязі забезпечує утримання доньки: її навчання в школі, додаткові заняття, мережеве навчання. Також на постійній основі ним здійснюється оплата комунальних послуг за місцем реєстрації проживання його та [PERSON] : [ADDRESS] , хоча ця квартира не перебуває у власності сторін. Ще, не дивлячись на те, що спірний будинок оформлений на ім`я відповідача, він повністю несе тягар його утримання, в тому числі за сигналізацію. Проти стягнення з нього аліментів він не заперечував, дитина зареєстрована за однією адресою з обома батьками, факт звернення за аліментами не підтверджує факту його ухилення від утримання дитини, а свідчить лише про те, що відповідач бажає отримувати більше грошей. Окремо зазначив, що відповідач з дитиною перебувають закордоном та не повертаються в Україну через небезпеку. Тому доводи [PERSON] про її намір жити в спірному будинку безпідставні та необґрунтовані, а проживання в будинку доньки не є перешкодою для задоволення вимог позивача. Відповідачем не доведено, що розмір аліментів недостатній для фізичного, духовного та психологічного розвитку дитини, тому підстав для відступлення від рівності часток сторін у майні немає. У запереченні на відповідь на відзив відповідач [PERSON] зазначила, що має право визнати позовні вимоги частково, що нею і зроблене, і це є її процесуальним правом без заявлення зустрічних вимог. Також твердження про те, що позивач постійно та в повному обсязі забезпечує утримання доньки, суперечать фактичним обставинам, його ухилення підтверджують скріншоти листування. Крім того, позивач добровільно не виконує рішення суду про стягнення аліментів до цього часу. Виходячи з розміру прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років - 3186 грн, мінімальний розмір аліментів складає 1593 грн, що є явно недостатнім для забезпечення всіх потреб дитини. Оплата навчання становить 540 грн, розвиток - 1400 грн, що загалом становить 1940 грн, що вже перевищує мінімальний розмір аліментів. При цьому не враховуються інші необхідні витрати на харчування, одяг, медичне обслуговування тощо. Додаткові витрати на освітні потреби дитини відповідач змушена покривати самостійно. Щодо виїзду за кордон з дитиною, то це була ініціатива саме позивача, він категорично проти їхнього повернення в Україну, але сам факт перебування закордоном не може бути підставою для обмеження майнових прав. Вона з дитиною після повернення в Україну планують мешкати в спірному будинку, дитина емоційно прив`язана до нього, постійно питає, коли вони повернуться, сумує за своєю кімнатою, іграшками, друзями, то ж проживання в будинку відповідатиме найкращим інтересам дитини. ІІІ. Процесуальні дії у справі 02.04.2025 ухвалою суду відкрите загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 02.05.2025, відповідачеві запропоновано подати відзив на позовну заяву. 20.05.2025 ухвалою суду підготовче провадження у справі закрите і справу призначено до розгляду по суті на 01.07.2025. Суд вважає, що в справі є достатньо матеріалів про права i взаємовідносини сторін i немає необхідності вислуховувати особисті пояснення осіб, які не з`явилися до суду. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин 20.06.2009 Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , внаслідок укладення шлюбу дружиною змінено прізвище на [PERSON] . Дитина [PERSON] народилася [INFO] в м. Дніпропетровську від батьків [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2023 у справі №932/7485/23 шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 29.01.2024. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.02.2025 у справі №932/283/25, яке набрало законної сили 10.03.2025, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 25% усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13.01.2025 і до досягнення дитиною повноліття (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125946557). 15.06.2015 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Пилипенко Н.М., [PERSON] набула у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,0684 га на території [ADDRESS] , кадастровий №1210100000:02:186:0105. Право власності [PERSON] на земельну ділянку зареєстроване 19.06.2015, індексний № витягу 39406903. Рішенням виконкому Дніпровської міської ради №1067 від 20.10.2020 садовий будинок загальною площею 106,7 кв.м, що на праві приватної власності належить [PERSON] та розташований у садівницькому товаристві «Залізничник», м. Дніпро, переведений у жилий будинок. Рішенням виконкому Дніпровської міської ради №780 від 13.09.2022 житловому будинку і гаражу присвоєно адресу: [ADDRESS] . За довідкою від 10.03.2025 про оціночну вартість житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , вартість будинку становить 2053095,26 грн, земельної ділянки - 275274,36 грн. За актуальними на час розгляду справи відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] з 04.12.2019 зареєстроване за [PERSON] , на земельну ділянку з кадастровим №1210100000:02:186:0105 - з 19.06.2015 за [PERSON] . V. Оцінка суду Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Дослідивши наявні докази і оцінивши фактичні взаємовідносини сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено і сторонами не заперечується, що спірна земельна ділянка та будинок були придбані подружжям під час шлюбу, тобто є їхньою спільною сумісною власністю, і визнання цього в судовому порядку законом не вимагається. Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ч.1 ст.71 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою відповідно до ЦК України (ст.68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частиною третьою ст.70 СК України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі №344/5539/17 (провадження № 61-12286св20) зазначено, що «статтею 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від принципу рівності часток подружжя у праві спільної власності. По-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Аналізуючи наведені норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30.11.2022 у справі №373/185/21, у постанові від 05.12.2018 у справі №456/828/17. Судом встановлено, що сторони з 20.06.2009 по 29.01.2024 перебували у зареєстрованому шлюбі. Предметом спору є житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка, на якій він розташований, які придбані в період шлюбу та зареєстровані на праві власності в цілому за [PERSON] , відповідачем у справі, та підлягають поділу між сторонами, оскільки є спільною сумісною власністю подружжя. Посилання відповідача на те, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, оскільки позивач ухиляється від участі в матеріальному утриманні дитини, суд не бере до уваги, виходячи з такого. Так, сторонами не заперечується, що з початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України та на час розгляду цієї справи відповідач та спільна дитина сторін перебувають поза межами України, тобто дитина [PERSON] фактично мешкає з матір`ю та, відповідно, не мешкає з батьком. З наданих позивачем доказів - виписки по окремим операціям по картці/рахунку АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що ним добровільно без наявності рішення суду про стягнення аліментів з 16.04.2022 по 04.05.2025 систематично перераховувалися грошові кошти на карткові рахунки як відповідача [PERSON] , так і спільної дитини сторін, як без позначки про призначення платежу, так і з призначенням платежу «на навчання», «аліменти». Крім того, наданими квитанціями підтверджена оплата [PERSON] платних послуг НВК №148 за [PERSON] (платні сесії, мережеве навчання) за період 2022-2024 роки. Оцінюючи надані позивачем докази - скріншоти листування за допомогою месенджерів, суд зазначає таке. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.06.2023 у справі №916/3027/21, дійшла, серед іншого, висновків, що повідомлення, відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. Суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням. Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі. З наданих відповідачем скриншотів листування з абонентом [NUMBER] неможливо встановити його учасників та характер правовідносин між ними, тому суд не бере до уваги відомості цього листування при розгляді цієї справи. З іншої частини листування з абонентом [PERSON] вбачається, що листування відбувалося дійсно з позивачем, оскільки учасниками діалогу обговорювалися питання їхнього розлучення, з`ясування питань утримання дитини та долі спільного майна. З цього листування виходить, що відповідачем не заперечується факт отримання нею матеріальної допомоги від позивача на утримання дитини, спірним є лише питання обсягу цієї допомоги, який відповідач вважає замалим. Враховуючи, що факт надання матеріальної допомоги добровільно на утримання дитини позивачем доведений, з виписки по його картці/рахунку виходить, що кошти на утримання дитини сплачувалися ним в сумі близько 5000,00 грн на місяць, також окремо сплачувалися кошти на навчання в сумі 1500,00 грн на місяць, твердження [PERSON] про ухилення [PERSON] від утримання дитини є неспроможними. Наявність між сторонами спору щодо достатності або недостатності грошових коштів на задоволення всіх потреб дитини, враховуючи наявність обов`язку обох батьків її утримувати, не є безумовною підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя у спільному сумісному майні. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про недоведення стороною відповідача наявності підстави, передбаченої ч.3 ст.70 СК України, для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. Також суд враховує надані позивачем квитанції за період 2022-2025 роки за оплату послуг з охорони спірного будинку, платником в яких є [PERSON] , і не враховує інші надані ним квитанції зі сплати комунальних послуг, оскільки вони стосуються нерухомого майна за іншою адресою. То ж, також відсутні докази на підтвердження існування обставин, що мають істотне значення, визначених ч.2 ст.70 СК України, для наявності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їхній сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання в порядку поділу спільного майна подружжя в межах заявлених позовних вимог за позивачем права власності на частину нерухомого майна, придбаного у шлюбі, що є предметом поділу в даній справі, через недоведеність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому поділяє спільний будинок та земельну ділянку на дві рівні частини, визнаючи за позивачем право приватної власності на нерухоме майно в його частині. На підставі викладеного,

Outcome: approved