Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-10 00:00:00

До Придніпровського районного суду міста Черкаси звернулась з позовом [PERSON] до приватного нотаріуса Миколенко І.М. про визнання заповіту недійсним. Після усунення недоліків, зазначених в ухвалі від 11.01.2023, ухвалою суду від 06.02.2023 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Від представника відповідача адвоката Драченка В.В. 01.03.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву. Представником позивача адвокатом Петруніною В.В. надіслано до суду відповідь на відзив, яка надійшла до суду 09.03.2023. Судом зареєстровано 16.03.2023 заперечення на відповідь на відзив від адвоката Драченка В.В. Ухвалою суду від 31.03.2023 (із занесенням до протоколу судового засідання) залучено до розгляду у справі [PERSON] у якості третьої особи. Ухвалою суду від 26.07.2023 (із занесенням до протоколу судового засідання) замінено первісного відповідача приватного нотаріуса Миколенко І.М. на належного [PERSON] та виключено останню як третю особу у розгляді справи. Ухвалою суду від 02.10.2023 прийнято до розгляду заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Так, у позовній заяві зазначається наступне: [INFO] , помер рідний брат позивача [PERSON] , [INFO] , який на час смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] та довідкою про причину смерті від 23.03.2022 року. Свідоцтво про народження [PERSON] та свідоцтво про народження [PERSON] (на той час [PERSON] ) підтверджує той факт, що позивач та [PERSON] дійсно є рідні брат та сестра по матері. [PERSON] був одружений із [PERSON] , дітей подружжя не мали. [PERSON] померла раніше, а саме [INFO] , спадкова справа за померлою заведена у приватного нотаріуса Черкаського МНО Данилової О.В. Слід зауважити, що [PERSON] покінчила життя самогубством, а саме через повішення. Під час сумісного подружнього життя брат позивача був тяжко хворий, а тому смерть дружини стала для нього важкою душевною травмою, яка супроводжувалась важким емоційним станом, постійним пригніченням, життєвим розчаруванням, постійною плаксивістю, а саме головне, внаслідок важких душевних травм погіршилось й фізичне самопочуття брата. Поховання [PERSON] відбулось 23.07.2021 року, під час прощання з дружиною, [PERSON] був в важкому емоційно-душевному та фізичному стані. 21.07.2021 року о 22 год. 48 хв. [PERSON] було доставлено до І-ї міської лікарні на ношах, що вкотре підтверджує його вкрай важкий фізичний емоційний стан здоров`я. Після смерті та поховання [PERSON] , [PERSON] протягом трьох місяців проживав разом з [PERSON] , про їхні взаємовідносини позивача повідомлено не було, не дивлячись на той факт, що відносини з братом були досить близькі. Згодом, в телефонній розмові [PERSON] повідомив, що [PERSON] привезла його до нього додому, за адресою: [ADDRESS] . Після цього позивач приїхала до нього з своїм чоловіком та забрала його до них додому за адресою: [ADDRESS] , оскільки стан його здоров?я був вкрай важкий та він потребував постійного нагляду та доглядання. 16 листопада 2021 року, позивач звернулась до лікаря [PERSON] з метою проведення обстеження та призначення лікування братові, у відповідності до листка запису заключених (уточнених) діагнозів від 16.11.2021, лікар [PERSON] призначив лікування, а також зазначає, що [PERSON] має діагноз хвороби [PERSON] . Під час того, як брат проживав разом з сім`єю позивача, позивач та її чоловік захворіли на коронавірус, тому задля убезпечення брата від зараження, тимчасово, на період хвороби, відвезли його до себе додому, за адресою [ADDRESS] , та періодично навідували його, а також приносили продукти харчування. У зв?язку з хворобою позивач була вимушена проходити лікування саме у медичному закладі, що унеможливлювало навідування брата. Згодом, протягом 2-х діб, брат не відповідав на телефонні дзвінки, що насторожило та занепокоїло позивача. Задля того, щоб перевірити стан здоров?я та причину ігнорування дзвінків, позивач попросила свого чоловіка, [PERSON] , відвідати його. Прибувши до будинку брата, чоловік знайшов його лежачим на полу у важкому фізичному стані, він взагалі не рухався та перебував в безпорадному стані. Згідно із випискою із медичної кари амбулаторного (стаціонарного) хворого N? 4055 від 20.03.2022 року, [PERSON] вірогідно отримав 12.03.2022 року травми у побуті при падінні вдома Згідно з довідкою від 15.03.2022 року, що надана КНП "Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги", згідно якої здійснювалось дослідження СКТ головного мозку за 15.03.2022/2-1387-22, діагноз при направленні: Передом верхнього кінця плечової кістки, зазначено, що [PERSON] має ознаки склерозу ПМА/СМА. 18.03.2022 року братові було проведено хірургічну операцію BCN7 01 02 Накістковий металоостеосинтез Г-подібною пластиною хірургічної шийки плеча." Слід відмітити, що в виписці N? 4055 від 20.03.2022 року вказано, що в [PERSON] основний діагноз: I25.1 Атеросклеротична хвороба серця. Супутні захворювання: S42.2 Закритий перелом хірургічної шийки лівої плечової кістки зі зміщенням уламків, пролежні обличчя, грудної клітини, колінних суглобів. J15.9 Правостороння нижньодольова пневмонія. 167.2 Церебральний атеросклероз. ускладнення серцево-судинна недостатність. За дослідженням 15.03.2022 року також зазначено про наявність ознак склерозу ПМА/СМА. 20 березня 2022 року, під час перебування у медичному закладі, проходячи реабілітацію після отриманих травм, а також після перенесеної операції [PERSON] помер, офіційна причина смерті: атеросклеротична хвороба серця. Після смерті брата позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини як спадкоємець другої черги за відсутності спадкоємців першої черги, в подальшому дізналася, що [PERSON] за життя склав заповіт на все майно, посвідчений Миколенко I.М. - приватним нотаріусом. У відповідності до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 08.04.2022 року, що була надана Другою Черкаською державною нотаріальною конторою, за спадкодавцем [PERSON] наявна та чинна спадкова справа N? 69225319, номер у нотаріуса 3/2022, місце заведення та зберігання приватного нотаріуса Черкаського МНО Данилової О.В. У відповідь на запит адвоката Лавріненко Є.Ю., який діяв на той час в інтересах позивача, нотаріус Данилова О.В. в своєму листі-відповіді від 26.05.2022 року N? 27/07-16 відмовилась надавати завірену копію заповіту та не повідомила про його наявність. На теперішній час стало відомо, що спадкоємцем за вищевказаним заповітом є [PERSON] , яка не перебуває в жодних родинних відносинах ані з померлим братом позивача, ані з позивачем. Зазначена ситуація хвилює позивача ще і тим, яким саме чином важкохворий брат склав заповіт, якщо стан його здоров`я був нестабільний та сам по собі брат завжди потребував постійного стороннього нагляду, так як з 2018 року він у зв`язку із важким захворюванням страждав на церебральний атеросклероз, гостру серцево-судинну недостатність, гідроцефалію, рух у тазостегнових суглобах, у нього був утруднений, через що він самостійно не виходив з будинку останніх 2 роки. Часто змушений був викликати лікаря, невідкладну та швидку медичну допомогу. Важкий стан здоров`я брата підтверджується випискою із історії хвороби N 4055 від 20.03.2022 року КНП «Третя ЧМЛ ШМД», де він проходив лікування у період з 14 березня 2022 року до моменту смерті [INFO] . За час свого життя, [PERSON] жодного разу не повідомляв та не говорив позивачу про те, що ним було складено заповіт на користь [PERSON] , оскільки, як вже не одноразово зазначалось, через хворобу церебральний атеросклероз він міг взагалі забути про наявність даного документу. Необхідно відмітити, що будинок, що заповів [PERSON] , не перебував в його власності, оскільки на момент складання заповіту взагалі свідоцтво про право на спадщину, згідно якого спадкоємцем належного [PERSON] майна визнано [PERSON] , складено лише 03.02.2022 року. Є також і не зрозумілою та обставина справи, що складання заповіту відбулось 30.07.2021 року, тобто через 7 днів після поховання дружини брата, [PERSON] та, як вже зазначалось, [PERSON] був у тяжкому не тільки фізичному стані через хвороби, а й в душевно-психічному через втрату дружини. Вважає, що зазначені обставини справи повністю підтверджують нестійкий душевно-психологічний стан [PERSON] та тяжкий фізичний стан, через наявність хвороб, безпосередньо впливає не лише на усвідомлення своїх дій, а й про дії, які були здійснені всупереч власного волевиявлення. Більш того, в медичній карті амбулаторного хворого [PERSON] зазначено, що 11.06.2018 року йому був поставлений діагноз хвороби Паркінсона, що в свою чергу призводило до тремору рук та погіршення мовлення. Вважає, що викладені обставини свідчать, що брат протягом останніх років свого життя перебував у надзвичайно важкому стані, через що страждав на фізичне захворювання, який супроводжувався і психічним розладом, який істотно впливав на усвідомлення значення дій, отже, не міг усвідомлювати правильність та наслідки своїх дій. Також вважає, що фактична наявність самого заповіту суперечить здоровому глузду щодо наміру відчуження братом свого єдиного житла після його смерті на користь чужої людини, яка не має ніякого зв?язку з нашою родиною. Хвороби брата безпосередньо впливали на здатність чітко розмовляти, а також на можливість власноруч писати. Просить визнати недійсним заповіт [PERSON] , [INFO] , посвідченого Миколенко I.М. - приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу. Ухвалою суду від 02.10.2023 задоволено клопотання адвоката Драченка В.В. про компенсацію судових витрат, понесених у межах даної цивільної справи та стягнуто з позивача на користь приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І.М. 4794 грн витрат на професійну правничу допомогу, як компенсацію судових витрат. Постановою Черкаського апеляційного суду від 18.01.2024 ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.10.2023 залишено без змін. Ухвалою суду від 05.03.2024 закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Глущенко О.С. підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві, яка зареєстрованій у суді 26.09.2023. Пояснив, що [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій внаслідок зловживання алкогольними напоями. Позивач [PERSON] повідомила, що [PERSON] її рідний брат. Брат працював на базарі, [PERSON] мала тісні відносини з братом, вони бачились два рази на тиждень. Про [PERSON] позивач не знає, її не бачила ніколи до цієї ситуації. Про [PERSON] розповідала [PERSON] , що це квартиранти. Коли «повісилась» жінка брата, то до [PERSON] приїхав чоловік позивача, невістка, [PERSON] , її чоловік. [PERSON] був у поганому стані, зі слів чоловіка позивача. Сама позивач у цей час була у м. Східниця, повернулась через місяць. Похованням жінки брата займалась відповідач. У подальшому дізнались, що [PERSON] зник, а вже потім [PERSON] повідомила, що [PERSON] у неї. Щодо факту викрадення брата до поліції не зверталась. У розмовах по телефону [PERSON] казав, що його сварять за розмови, розповідав, що йому наливали спиртне, він погано спав. [PERSON] надавав медичну допомогу сімейний лікар [PERSON] , але з [PERSON] декларації у нього не було. Брат хворів на урологічне захворювання, мав хвороби серця та [PERSON] . Призначені ліки приймав не усі. Через деякий час [PERSON] повернула [PERSON] до нього додому, а позивач взяла до себе брата, щоб доглядати. З [PERSON] позивач оформила картку у банку для отримання пенсії. Коли позивач захворіла на ковід у лютому 2022 року, то [PERSON] знову відвезли до нього додому і за ним доглядав чоловік позивача. Під час перебування позивача у лікарні, [PERSON] не відповів на дзвінки позивача, позивач стурбувавшись цим, попрохала чоловіка поїхати до брата, приїхавши до [PERSON] чоловік побачив, що [PERSON] лежав сам, на полу, брудний. Після чого його забрали до лікарні, де він і помер. Згодом, у квітні 2022 року, дізнались про заповіт. У заповіті не почерк і не підпис брата. Вважає, що [PERSON] не міг заповідати будинок сторонній особі, він у той час був «не в собі», не був у здоровому розумі. Підставою визнання заповіту недійсним є перебування у складному стані після смерті дружини та наявність хвороб у [PERSON] . Представник відповідача адвокат Сібільова О.В. та відповідач [PERSON] заперечували щодо задоволення позовних вимог за їх безпідставністю та штучністю. Відповідач є родичкою дружини [PERSON] , [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою з м. Луганськ. Повідомила, що [PERSON] з 2016 року не здійснював підприємницької діяльності і не працював на базарі. Вперше побачила позивача у жовтні 2021 року, до цього у [PERSON] позивача вона не бачила. Відповідач ніколи не винаймала квартиру у [PERSON] , у них була інша квартира. [PERSON] та [PERSON] проводили час разом, допомагала родині з будинком, ремонтувала його зі своїм чоловіком. [PERSON] був спокійним, не хазяйновитим, хитрим, добре відносився до [PERSON] . Його характер не змінився з часом. У будинку усе було зроблено за часів батьків дружини [PERSON] . Коли померла [PERSON] , то її похоронами займалась відповідач, оскільки тіло з моргу ніхто не забирав. Коли відповідач забрала [PERSON] до себе, щоб його доглядати, то позивач ним не цікавилась. Заперечила факт вживання алкоголю та заборони спілкуватись [PERSON] з [PERSON] , він мав телефон та міг телефонувати, ходити по подвір`ю. Стан здоров`я [PERSON] відповідав його віку, у нього стояв катетер для відводу сечі, його потрібно було промивати і прочищати. Цим займався чоловік відповідача. [PERSON] постійно хотів додому, а їй було складно його возити додому, бо є сім`я, робота, тому у 2021 році і повернула [PERSON] додому. З жовтня 2021 року відповідач припинила надавати допомогу [PERSON] , оскільки він був у цей час у [PERSON] . Про смерть [PERSON] дізналась від свідка Чорної. На похованні [PERSON] не була, її не запрошували і вона не хотіла бути у місці скупчення людей. Не заперечувала того, що їй відомо, що нотаріус перевірила дієздатність [PERSON] перед укладанням заповіту, нотаріуса він обирав сам, хто сплачував за послугу нотаріусу вона не знає. Питань у нотаріуса щодо адекватності [PERSON] не було, більш того позивач і [PERSON] у подальшому також їздили до іншого нотаріуса декілька раз, були в банках, це свідчить, що [PERSON] розумів значення своїх дій, а у [PERSON] не виникало питань щодо його. Скласти заповіт це було рішення [PERSON] , при його укладанні вона не була присутня. Примірник заповіту відповідач отримала у день його укладення вдома від [PERSON] . При житті [PERSON] повідомила, що будинок, який їй належав, буде оформлений на відповідача. Вважають, що позивачем не доведений тяжкий стан [PERSON] під час укладання заповіту. Наголосили, що позивач постійно змінює підстави позову, спочатку була невідповідність форми, потім - зловживання алкоголем та наразі нерозуміння своїх дій внаслідок поховання дружини. Свідок [PERSON] повідомила, що є двоюрідною сестрою чоловіка [PERSON] . Була в близьких відносинах з [PERSON] . У [PERSON] та [PERSON] були натягнуті відносини. З 2015 року [PERSON] став хворіти, у нього тряслись руки, він дріботів ногами, коли ходив, далі йому ставало гірше. У 2018 році йому поставили діагноз хвороба Паркінсона. [PERSON] став «заторможеним», не обзивався, відповідав не по темі. З [PERSON] познайомилась у 2016 році, коли вона приїхала до м. Черкаси. [PERSON] розповідала про [PERSON] , що остання їй допомагає, але [PERSON] платила свої гроші. У день смерті [PERSON] у будинку [PERSON] була поліція, [PERSON] , сам [PERSON] був подавлений, потребував допомоги. На похованні своєї жінки [PERSON] був кволий, погано ходив, але ноші не бачила. У подальшому він жив у [PERSON] . Про заповіт свідок нічого не знала. Свідок [PERSON] повідомив, що є чоловіком позивача. У дружини був рідний брат [PERSON] . Після смерті [PERSON] . [PERSON] став погано себе почувати, тряслись руки, ледь балакав. На похованні [PERSON] не був, йому про це ніхто не сказав. Потім дізнався, що [PERSON] проживає у [PERSON] , а згодом після дзвінка [PERSON] йому стало відомо, що останній вже вдома. Чому [PERSON] повернувся додому ніхто не пояснив, він був у поганому стані, але краще ніж у день смерті своєї дружини. Далі його забрала до себе [PERSON] , щоб доглядати, йому викликали лікаря, купували ліки, оформили разом з ним картку у банку для отримання пенсії. [PERSON] отримував свідоцтво про право на спадщину після смерті жінки сам. Коли свідок та [PERSON] захворіли, то [PERSON] відвезли додому, щоб він не заразився. Свідок до нього їздив щодня, кормив, доглядав. Один раз не зміг приїхати вчасно, а коли навідався, то побачив, що [PERSON] лежить на полу. Свідок [PERSON] повідомила, що є знайомою позивача. Приблизно 3 роки тому, коли були в гостях у [PERSON] у неї був її брат [PERSON] , вона за ним доглядала, оскільки він не мав сім`ї, був хворий, у нього трусились руки, погано ходив, було враження, що він не міг сам приймати рішення, був не сконцентрований. Останній раз бачила [PERSON] у січні 2022 року. Свідок [PERSON] пояснив, що є знайомим сім`ї [PERSON] більше 20 років. При відвідуванні 11.01.2022 [PERSON] у неї вдома був її брат [PERSON] . Він лежав на ліжку, його годували з ложки, він не реагував ні на що, не спілкувався. [PERSON] пояснила, що брат самотній, його жінка померла. Бачили [PERSON] три-чотири разі, коли приїжджали до [PERSON] . Суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення сторін, врахувавши пояснення свідків, дійшов наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що [PERSON] , 1946 року народження, помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть від 29.03.2022 (т.1 а.с. 6). Позивач [PERSON] є сестрою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження [PERSON] та [PERSON] та які мають спільну матір [PERSON] (т. 1 а.с. 7,8). [PERSON] за життя отримував медичну допомогу, про що свідчать копії довідки про обслуговування бригадою ЕШМД та доставлення у 1 міську лікарню (довідка від 15.12.2022), медичної карти амбулаторного хворого [PERSON] , виписки № 3853 від 21.03.2022 (діагноз гостра респіраторна хвороба, негоспітальна вірусна полісегментарна двостороння пневмонія, гіпертензивна хвороба, бронхоектатична хвороба, хронічний панкреатит), виписки № 4055 від 20.03.2022 (діагноз атеросклеротична хвороба серця, закритий перелом хірургічної шийки лівої плечової кістки зі зміщенням уламків, пролежні обличчя, грудної клітини, колінних суглобів, правостороння ніжньодольова пневмонія, церебральний атеросклероз, гостра серцево-судинна недостатність), виписка від 15.03.2022 (т. 1 а.с. 9, 10-12, 13, 14-15, 16). Згідно з копіями свідоцтв про право на спадщину від 03.02.2022 [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] , а саме земельної ділянки та житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою [ADDRESS] (т. 1 а.с. 23-28). Згідно висновку № 03-01/295 від 21.03.2023 лікаря судово-медичного експерта КУ «ЧОБСМЕ» Слівчук Т.С. смерть [PERSON] настала від атеросклеротичної хвороби серця, яке ускладнилось розвитком гострої серцево-судинної недостатності (т. 1 а.с. 197-201). Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (т. 2 а.с. 116) чинним є заповіт вчинений заповідачем [PERSON] . Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі (т. 1 а.с. 117) 01.04.2022 здійснено реєстрацію спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно копії оспорюваного заповіту від 30.07.2021 [PERSON] заповів усе своє майно [PERSON] , даний заповіт записано зі слів [PERSON] , ним прочитано, власноручно підписано [PERSON] та посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І.М. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. У статті 1233 Цивільного кодексу України, зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. (ч. 1 ст. 1236 Цивільного кодексу України) Відповідно до положень статті 1247 Цивільного кодексу України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Стаття 1257 Цивільного кодексу України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 Цивільного кодексу України. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У відповідності до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Спеціальною нормою, яка передбачає підстави недійсності заповіту є ст. 1257 ЦК України, якою визначено лише дві підставі недійсності заповіту. Так, згідно ч. 2 передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Загально відомим є, що воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту); волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України. Таким чином, слід прийти до висновку, що заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, у яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 у справі № 551/335/18 зазначив, зокрема, що заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Стаття 56 Закону України «Про нотаріат» визначає, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних фізичних осіб, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Посвідчення заповіту через представника, а також одного заповіту від імені кількох осіб не допускається. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається. Глава 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 визначає порядок, посвідчення заповіту, внесення змін до нього та його скасування. Згідно з п.1.1 Порядку, нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог ст. 1233-1257 ЦК України та особисто подані нотаріусу. Пунктом 1.4 Порядку передбачено, що заповіт особисто підписує заповідач. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (п. 1.6 Порядку). В матеріалах цивільної справи відсутні докази, які б свідчили про те, що оспорюваний заповіт складався недієздатною особою або не відповідав дійсній волі спадкодавця. Відсутні докази й того, що на час видачі такого заповіту або до цього спадкодавець страждав на захворювання, які могли обмежувати його можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На переконання суду, заповіт [PERSON] відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, особу заповідача встановлено із зазначенням у заповіті реєстраційного номеру облікової картки платника податків, підписаний особисто спадкодавцем, зазначено місце складення заповіту, вказано дату й місце його посвідчення, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І.М., яка перевірила дієздатність заповідача. Статтею 81 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Позовні вимоги позивача ґрунтуються на тому, що заповідач під час укладання заповіту не розумів значення своїх дій унаслідок хворобливого стану. Суд зауважує, що позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складання заповіту від 30.07.2021 спадкодавець [PERSON] не розумів значення своїх дій, не міг ними керувати, заповіт складений недієздатною особою або те, що на час видачі такого заповіту або до цього спадкодавець страждав на захворювання, які могли обмежувати його можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Медична документація щодо хвороб [PERSON] підтверджує його хвороби у листопаді 2021 та березні 2022 років та не можуть слугувати доказом стану розладу його психічного чи душевного здоров`я або ж перебування у такому складному стані, щоб впливало на розуміння значення своїх дій. Окрім того, оспорюваний заповіт був вчинений 30.07.2021, за чотири місяці до звернення [PERSON] до лікаря [PERSON] , відповідно до записів якого (т. 1 а.с.12) [PERSON] установлено хворобу [PERSON] . Більш того, суду не надано жодних доказів того, на підставі чого було здійснено запис даним лікарем у картці амбулаторного хворого [PERSON] та з яким останній не укладав декларації, як з сімейним лікарем. У даному випадку не є спірним те, що [PERSON] хворів, однак це саме по собі не є достатнім для застосування статті 225 ЦК України, оскільки наявність стану [PERSON] , який на момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, підтверджується судово-психіатричною експертизою, яка в справі не проводилась. Клопотань про призначення інших видів експертиз до суду стороною позивача не подавалось. Більш того, [PERSON] за сплином семи місяців після укладення оспорюваного заповіту набув права власності на земельну ділянку та житловий будинок 03.02.2022, успадкувавши їх після смерті дружини, шляхом отримання свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом. Відтак, воля заповідача, виражена у формі заповіту є волевиявленням померлого та не викликає сумнівів у її правомірності, оскільки він добровільно виразив своє волевиявлення, склавши заповіт на [PERSON] . Отже, дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового розгляду, враховуюючи показання свідків, суд не вбачає правових підстав для визнання заповіту від 30.07.2021 недійсним, а тому приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні її позову, оскільки судом достовірно встановлено, що покійний [PERSON] добровільно виразив своє волевиявлення, склавши заповіт на [PERSON] .

Outcome: dismissed