Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-14 00:00:00

02 липня 2024 року\~ представник позивача адвокат Бойкініч Р.С. звернувся до Бориспіль-ського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, яким просить суд : визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок «А» (1977), загальною площею 37,4 кв.м., житловою площею 21,5 кв.м; сарай «Б», сарай «В», вбиральня «Г», погріб «Д», хвіртка №1, огорожа №2, що розташований за адресою : [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] . На випадок своєї смерті [PERSON] , заповіт не склала. Після смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок з відповідними надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає. У видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок позивачу нотаріусом відмовлено оскільки житловий будинок з відповідними надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] належав [PERSON] , батьку спадкодавці, який помер [INFO] , що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області 23 лютого 2024 року за № 349. Однак, відповідно до довідки виданої КП «Бориспільське БТІ» №301 від 10 квітня 2024 року, реєстрації права власності за будь-яким на цей будинок відсутня. З цих підстав позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх спадкових прав. Ухвалою суду від 12 липня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. Відповідач своїм процесуальним правом подати відзив на позов не скористався. Згідно ч. 8 ст.\~178\~ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 31 січня 2025 року у справі закрито підготовче провадження та призначено її до судового розгляду по суті. В судове засідання сторони, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились. Від представника позивача надійшла заява з проханням слухати справу без його участі, позовні вимоги повністю підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача Пристоличної сільської\~ради Бориспільського\~району Київської\~областіне з`явився у судове засідання, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Третя особа : державний нотаріус Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Від третьої особи надійшла заява, згідно якої по суті позовної заяви заперечень не має, просить здійснювати розгляд справи без присутності представника нотаріальної контори та покладається на рішення суду. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Дослідивши подану представником позивача заяву та матеріали справи, в тому числі належним чином завірені копії спадкових справ, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Приписами ч. 1, 3\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3,\~4\~ст.\~12\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обґрунтовуючи судове рішення, суд також приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав люди-ни»\~відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року (серія А, № 303А, п. 2958), згідно якого Суд повторює, що згідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Наведене підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданим Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 17 жовтня 2019 року; копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданим відділом ЗАГС м.Києва; копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Оболонського районного управління юстиції (а.с.14 - 16). На випадок своєї смерті [PERSON] заповіт не склала. [INFO] помер [PERSON] . Наведене підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 07 квітня 2002 року Дударківською сільською радою Бориспільського району Київської області (а.с. 115). На випадок своєї смерті [PERSON] заповіт не склав. Відповідно до матеріалів спадкової справи № 548/2002, заведеної до майна померлого [PERSON] , єдиною спадкоємицею за законом була його дочка [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Наведене підтверджується довідкою державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. №1568/02-14/229/2020 від 27 квітня 2024 року та матеріалами спадкової справи № 548 (а.с. 18, 114-120). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої, в тому числі, входить житловий будинок з відповідними надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . У встановлений законом строк позивач звернулася до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де була заведена спадкова справа №229/2020. Наведене підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Спадково-му та копією спадкової справи №229/2020 (а.с. 17, 61-93). Судом також встановлено, що позивач звертався до державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте отримав відмову нотаріуса оскільки житловий будинок з відповідними надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] належав [PERSON] , батьку спадкодавці, який помер [INFO] , що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області 23 лютого 2024 року за № 349. Однак, відповідно до довідки виданої КП «Бориспільське БТІ» №301 від 10 квітня 2024 року, реєстрації права власності за будь-яким на цей будинок відсутня. Наведене підтверджується копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданої державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори від 01 червня 2024 року за № 2073/03-31. Інші спадкоємці після смерті [PERSON] відсутні. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні. 25 березня 2024 року КП БРР БР БТІ на ім`я [PERSON] виготовлено технічний паспорт на житловий будинок, який розташований за адресою : [ADDRESS] з якого вбачається, що будинок побудований в 1977 році. Згідно записів в погосподарській книзі №8 за 2001-2005 роки, особовий рахунок № [NUMBER] житловий будинок з відповідними надвірними будівлями в [ADDRESS] , дійсно належав [PERSON] , який помер [INFO] . Наведене підтверджується довідкою Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області від 23 лютого 2024 року № 359, довідкою № 1568/02-14/229/2020 від 27 квітня 2024 року (а.с. 18-20). З наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що спору про спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] немає. Доказів протилежного суду не надано. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ст. 1220, 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За змістом ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У статті 1261 ЦК України вказано, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як встановлено у ч.1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1, 2 ст. 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Частиною 4 ст. 3 зазначеного Закону вказано, що права на нерухоме майно, які виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року за № 56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністер-ства юстиції України від 07 лютого 2002 року за №7/5. Відповідно вказаних нормативно - правових актів передбачалась державна реєстрація будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, судом встановлено, що у відповідності до вимог законодавства, яке діяло на момент закінчення будівництва житлового будинку та регулювало відносини пов`язані із виникненням права власності на споруджений житловий будинок, у спадкодавця [PERSON] виникло право власності на вказаний житловий будинок. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] , в тому числі на житловий будинок з господар-ськими будівлями та спорудами, набула право власності на дане майно в порядку спадкування з моменту відкриття спадщини. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання не закон-ними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Зважаючи на вказане, суд вважає доведеними обставини, зазначені в позовній заяві, а відтак наявні підстави для задоволення позову [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved