Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

Керівник Салтівської\~окружної прокуратури\~м.\~Харкова Руслан\~СКУРАТОВИЧ в\~інтересах держави\~в особі\~Харківської міської\~ради звернувся\~в суд\~з позовною\~заявою до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про\~усунення перешкод\~у користуванні\~земельною ділянкою,\~у якій\~просив усунути\~перешкоди у\~здійсненні права\~Харківської міської\~ради на\~користування та\~розпорядження земельною\~ділянкою комунальної\~власності шляхом:\~зобов`язання [PERSON] \~( [ADDRESS] ,\~код [NUMBER] )\~звільнити земельну\~ділянку,\~розташовану за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~з одночасним\~приведенням її\~у придатний\~для подальшого\~використання стан\~шляхом знесення\~об`єкту самочинного\~будівництва -\~нежитлової будівлі\~літ.\~«Е-1»,\~загальною площею\~29,3\~кв.м.\~(реєстраційний\~номер об`єкту\~нерухомого майна\~№1993614963101);\~скасування в\~Державному реєстрі\~речових прав\~на нерухоме\~майно державної\~реєстрації права\~власності [PERSON] \~( [ADDRESS] ,\~код [NUMBER] )\~на об`єкт\~нерухомого майна,\~а саме:\~нежитлову будівлю,\~літ.\~«Е-1»,\~загальною площею\~29,3\~кв.м.,\~розташовану за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~(реєстраційний\~номер об`єкта\~нерухомого майна\~1993614963101;\~номер відомостей\~про речове\~право 34767299,\~внесене державним\~реєстратором Крисинської сільської ради Богодухівського району Харківської області Зеленим Валентином Вікторовичем; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 50355178 від 18.12.2019) та закриттям розділу 1993614963101 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; визнання недійсним договору купівлі-продажу частки нежитлової будівлі літ.«Е-1» загальною площею 29,3 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений 20.02.2020 між [PERSON] (код [NUMBER] ) та [PERSON] (код [NUMBER] ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за №520; визнання недійсним договору купівлі-продажу частки нежитлової будівлі літ.«Е-1» загальною площею 29,3 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений 24.02.2020 між [PERSON] (код [NUMBER] ) та [PERSON] (код [NUMBER] ), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за №584, а також покласти на відповідача судові витрати, стягнувши їх на користь Харківської обласної прокуратури. Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 09.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено дату підготовчого судового засідання. Через канцелярію суду 14.10.2024 від представника [PERSON] в інтересах відповідача [PERSON] надійшло клопотання про поновлення строку подання відзиву на позовну заяву, в якій також ставилося питання про залучення до справи третьої особи, яка не заявляє самостійних вимого на предмет спору\~державного реєстратора Крисинської селищної ради Богодухівського району Зеленого Валентина Вікторовича (62144, Харківська область, Богодухівський район, с. Крисине, вул. Робоча, буд 1А). В обґрунтування повноважень на представництво інтересів відповідача подана копія довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н.В. 07.04.2023 за реєстровим номером 167. Відповідно до норм\~ст. 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. У матеріалах справи відсутні документи на підтвердження статусу представника Товкун М.О. як адвоката, що відповідно унеможливлює розгляд поданого клопотання в рамках загального позовного провадження у даній справі. Водночас власне заяв по суті спору у формі відзиву від відповідачів до суду надано не було. 04.11.2024 через систему «Електронний суд» надійшла заява Керівника Салтівської окружної прокуратури м. Харкова Руслана СКУРАТОВИЧА про зміну предмета позову, у якій він просив вважати позовними вимогами такі: усунути перешкоди у здійсненні права Харківської міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою комунальної власності шляхом: зобов`язання [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) звільнити земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , з одночасним приведенням її у придатний для подальшого використання стан шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва - нежитлової будівлі літ. «Е-1», загальною площею 29,3 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №1993614963101); скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, а саме: 1/2 частки нежитлової будівлі літ. «Е-1», загальною площею 29,3 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1993614963101; номер відомостей про речове право 35592650, внесене державним реєстратором приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. індексний номер: 51247541 від 20.02.2020) та закриттям розділу 1993614963101 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрацію права приватної власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на об`єкт нерухомого майна, а саме: 1/2 частки нежитлової будівлі літ. «Е-1», загальною площею 29,3 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1993614963101; номер відомостей про речове право 35638001, внесене державним реєстратором приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. індексний номер: 51295533 від 24.02.2020) та закриттям розділу 1993614963101 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В обґрунтування позову зазначає, що державним реєстратором Крисинської сільської ради Богодухівського району Харківської області Зеленим Валентином Вікторовичем (далі-реєстратором) 18.12.2019 прийнято рішення про державну реєстрацію, індексний номер: 50355178, об`єкту нерухомого майна № 1993614963101 (номер запису про право власності № 34767299), а саме: нежитлової будівлі літ. «Е-1», загальною площею 29,3 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , а також внесено відомості про право приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: інформаційної довідки № 390419483 від 09.08.2024, підставою виникнення права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна був технічний паспорт б/н та довідка № 3158, видані 17.12.2019 ТОВ «Міжрегіональне бюро з технічної інвентаризації». Згідно зазначеної довідки, нежитлова будівля літ. «Е-1», загальною площею 29,3 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , була побудована в 1991 році. Належним документом, який би підтверджував присвоєнню об`єкту нерухомого майна поштової адреси відповідно до затвердженого Рішенням Харківської міської ради від 06.07.2011 № 325/11 Порядку присвоєння адрес об`єктам нерухомості, розташованим на території міста Харкова, повинно виступати рішення виконкому Харківської міської ради або довідка (витяг) з Єдиного адресного реєстру міста Харкова, а не довідка ТОВ «Міжрегіонального бюро з технічної інвентаризації». Однак надані [PERSON] реєстратору [PERSON] документи не відповідали вимогам законодавства, відтак право власності на нерухоме майно не підлягало реєстрації. В подальшому, а саме 20.02.2020, [PERSON] продав нежитлової будівлі літ. «Е-1», розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу частки нежитлової будівлі №520 від 20.02.2020 [PERSON] (код [NUMBER] ). Вказаний договір зареєстровано рішенням приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. №51247842 від 20.02.2020. Також 25.02.2020 [PERSON] продав нежитлової будівлі літ. «Е-1», розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу частки нежитлової будівлі №584 від 24.02.2020 [PERSON] (код [NUMBER] ). Вказаний договір зареєстровано рішенням приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. №51295533 від 24.02.2020. На момент звернення з позовом саме за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлову будівлю літ. «Е-1», розташовану за адресою: [ADDRESS] , відповідно до даних Державного реєстру речових прав. З огляду на викладене, оскільки зазначена земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] , належить до земель комунальної власності територіальної громади міста Харкова, а нежитлова будівля, літ. «Е-1», загальною площею 29,3 кв.м., розташована на ній, є об`єктом самочинного будівництва, то належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою (у даному випадку Харківська міська рада) є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16.12.2024 задоволено заяву Керівника Салтівської окружної прокуратури м. Харкова Руслана СКУРАТОВИЧА про забезпечення позову, [PERSON] та [PERSON] заборонено відчужувати нежитлову будівлю літ. «Е-1», загальною площею 29,3 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1993614963101). Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16.12.2024 підготовче провадження в справі закрито, справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 18.03.2025 через канцелярію суду від відповідача [PERSON] надійшла заява (вх.№ 14113/25) про визнання позовних вимог, просила позов задоволити, розгляд справи провести за без її участі (том 2, а.с. 19). 18.03.2025 через канцелярію суду від відповідача [PERSON] надійшла заява (вх.№ 14114/25) про визнання позовних вимог, просила позов задоволити, розгляд справи провести без її участі (том 2, а.с. 20). За час розгляду справи Московський районний суд м. Харкова відповідно до визначеної законом процедури було перейменовано на Салтівський районний суд міста Харкова. Через канцелярію суду 10.07.2025 (вх. № 35444/25) надійшла заява в.о. керівника окружної прокуратури Ксенії МИРОШНИК про виключення [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) із числа сторін судової справи № 643/10058/24. В обґрунтування заяви зазначено, що при зміні прокурором предмету позову позовні вимоги до [PERSON] як відповідача не заявлялися. Належними відповідачами у даній справі є [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), за якими на теперішній час зареєстровано право власності на спірний об`єкт нерухомості відповідно до даних Державного реєстру речових прав. У судовому засіданні 10.07.2025 прокурор позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задоволити. Представник Харківської міської ради у судове засідання не з`явився. Харківська міська рада належним чином повідомлялася про дату та час проведення судового засідання, причини неявки її представника суду невідомі, клопотань про розгляд справи без участі представника чи перенесення дати проведення засідання від них суду не надходило. Неявка представника позивача не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до норми ч. 1 ст. 247 ЦПК України, під час судового розгляду справи здійснювалося повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.\~ Згідно\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1\~ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до норми ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінивши кожен наявний у матеріалах справи доказ на предмет його належності, допустимості, достовірності, а усі докази в сукупності та взаємозв`язку - на предмет їх достатності, суд встановив відповідні обставини, які вказують на те, що поданий позов має негаторний характер, спрямований на відновлення власником свого права на володіння, користування та розпорядження належним йому майном, усунення перешкод на шляху реалізації права власності в порядку, визначеному відповідними цивільно-правовими нормами, які підлягають застосуванню. Судом встановлено, що державним реєстратором Крисинської сільської ради Богодухівського району Харківської області Зеленим Валентином Вікторовичем (далі-реєстратором) 18.12.2019 прийнято рішення про державну реєстрацію, індексний номер: 50355178, об`єкту нерухомого майна № 1993614963101 (номер відомостей про речове право № 34767299), а саме: нежитлової будівлі літ. «Е-1», загальною площею 29,3 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , а також внесено відомості про право приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (том 1, а.с. 31-32). Підставою виникнення права власності зазначалися наступні документи: довідка ТОВ «Міжрегіонального бюро з технічної інвентаризації» від 17.12.2019 № 3158 (том 1, а.с. 39-40) та технічний паспорт ТОВ «Міжрегіональне бюро з технічної інвентаризації» б/н від 17.12.2019 (том 1, а.с. 33-38). Згідно зазначених документів, одноповерхова нежитлова будівля літ. «Е-1», загальною площею 29,3 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS] , була побудована в 1991 році. Водночас по місту Харкову Порядок присвоєння адрес об`єктам нерухомості затверджений рішенням Харківської міської ради № 325/11 від 06.07.2011, яким визначені єдині правила присвоєння адрес земельним ділянкам і нерозривно зв`язаним з ними будівлями і спорудами. Судом досліджено, що у подальшому, а саме 20.02.2020, [PERSON] продав нежитлової будівлі літ. «Е-1», розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частки нежитлової будівлі від 20.02.2020, реєстровий номер 520, покупцю [PERSON] (код [NUMBER] ) (том 1, а.с. 41-42). Вказаний договір зареєстровано рішенням приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. №51247541 від 20.02.2020 (том 1, а.с. 31-32). Також 24.02.2020 [PERSON] продав нежитлової будівлі літ. «Е-1», розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частки нежитлової будівлі від 24.02.2020, реєстровий номер 584, покупцю [PERSON] (код [NUMBER] ) (том 1, а.с. 43-44). Вказаний договір зареєстровано рішенням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. №51295533 від 24.02.2020 (том 1, а.с. 31-32). На момент звернення прокуратури в суд з позовом саме за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлову будівлю літ. «Е-1», розташовану за адресою: [ADDRESS] , відповідно до даних Державного реєстру речових прав, викладених в Інформаційній довідці, сформованій 09.08.2024 (том 1, а.с. 31-32). Досліджуючи матеріали цивільної справи та надаючи їм оцінку, судом враховано, що відповідачами подано заяви про визнання позовних вимог, проте відповідно до висновку Верховного Суду від 12.03.2025 у справі № 336/1978/23, лише сам факт визнання позову відповідачем не може бути покладений в основу висновку суду, повинні існувати законні підстави для задоволення позову. Відповідно до частин першої, другої статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Частинами другою-п`ятою статті 376 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі №916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20). Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)). Згідно з вказаним принципом, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку. За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення лише вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Належними вимогами, які може заявити особа-власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно (пункти 109-113 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 (провадження №12-39гс23). Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12.03.2024 у справі № 904/3504/22. За змістом частини сьомої статті 376 Цивільного кодексу України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі: (1) істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, (2) істотного порушення будівельних норм і правил. В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, (1) якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або (2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи (3) належно затвердженого проекту, стаття 376 Цивільного кодексу України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови. Згідно зі статтею 13 Конституції України, земля, її надра, атмосфера, повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України, розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування. \~ \~ \~ \~Згідно із п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено виключно до компетенції міських рад. Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , розташована у межах міста Харкова та не перебуває у приватній та державній власності, у зв`язку з чим в силу закону є комунальною власністю територіальної громади міста в особі Харківської міської ради. При поданні позову прокуратурою не подано і згодом не долучено до матеріалів справи правовстановлюючого документу на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] . Проте обставина власності підтверджується у листі-відповіді Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 31.07.2024 № 5268/0/225-24. Крім цього, дана обставина не оспорюється відповідачами, які більше того заявлені позовні вимоги визнали у повному обсязі. Згідно норми ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Згідно із частиною першою статті 321ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18). З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду у п. 88 постанови від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 зробила висновок, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. Частиною другою статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. З цього приводу Верховним Судом в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.01.2021 у справі №442/302/17 (провадження №61-20491св19) зазначено, що «задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача). Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, в тому числі визнання недійсними договорів про відчуження майна». У зв`язку з даною обставиною слід виключити будь-яке необґрунтоване втручання держави у право на мирне володіння майном. Нормою ст. 388 ЦК України визначено, що у випадку якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Більше того, держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо, зокрема, з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років. Водночас, як встановлено судом, державна реєстрація об`єкта, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі довідки та технічного паспорту ТОВ «Міжрегіональне бюро з технічної інвентаризації» за громадянином [PERSON] мала місце 18.12.2019. У подальшому [PERSON] відчужив самочинний об`єкт нерухомості в рівних частках [PERSON] та [PERSON] за оплатними договорами. Предметом обох договорів, а саме: договору купівлі-продажу частки нежитлової будівлі №520 від 20.02.2020 та договору купівлі-продажу частки нежитлової будівлі №584 від 24.02.2020 - виступало самочинне нерухоме майно, на яке у встановленому чинним законодавством порядку продавець на момент укладення кожного з договорів права власності не набув. Статтею 228 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 16.02.2022 у справі № 756/16929/17, нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина\~друга\~статті\~215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним". Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не "породжує" (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Верховний Суд у своїй постанові від 12.03.2024 у справі № 904/3504/22 вказав, що принцип «пропорційності» втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Протоколу за умов недотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. За статтею\~17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша - виражається в першому реченні першого абзацу цієї статті та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга - міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя - міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Отже порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Поряд з цим нормою ч. 1 ст. 167 ЦК України закріплено, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 172 ЦК України). \~У випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад за спеціальними дорученнями можуть виступати фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з пунктом 3 частини першої та частиною другою статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. Неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі (рішення Конституційного Суду України у від 01.04.2008 № 4-рп/2008). У Рішенні від 05.06.2019 № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Таким чином, наведені вище норми законів та Рішення Конституційного Суду України надають прокурору право звертатися до суду з позов про захист інтересів держави. Нормою ст. 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, що самовільно зайняли земельні ділянки. Суду подано заяви відповідачів про визнання позовних вимог, у відповідності до яких тягар приведення земельної ділянки до стану, що існував до порушення права землевласника, останні визнали за собою, що не виключає в подальшому права регресної вимоги до первісного набувача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 зазначила наступне. Судовим рішенням про знесення спірного об`єкта нерухомості суд вирішує подальшу юридичну долю самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості). Якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації. Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).» Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. У кожному випадку суд враховує, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту: чи призведе застосований позивачем спосіб захисту до тієї кінцевої мети, яку прагне досягти позивач, звертаючись до суду (постанова Верховного Суду від 04.10.2023 у справі № 446/1/22). Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00), в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У рішенні\~Європейського суду\~з прав\~людини від\~10.02.2011\~«Серявін та\~інші проти\~України» (заява\~№ 4909/04) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994 (заява № , серія A, № 303-A, п. 29). Таким чином, оскільки позовні вимоги спрямовані на відновлення позивачем своїх порушених прав та законних інтересів, є обґрунтованими, кожен аргумент позивача знаходить своє підтвердження наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами, відповідачі визнали позовні вимоги, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Згідно змісту ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню на користь Харківської обласної прокуратури сплачений за подання позову судовий збір в розмірі 12\~112,00 грн (том 1, а.с. 30). Заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16.12.2024 (провадження № 2-з/643/92/24), відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України, продовжують діяти протягом дев`яносто днів з дня набрання цим рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Outcome: approved