Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Курбатової С. П., в якому просила: визнати право власності за померлою [PERSON] на грошові кошти у сумі 13 100 (тринадцять тисяч сто) доларів США, що знаходяться у [PERSON] ; скасувати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Курбатової С. П. №65/02-31 від 10.08.2023 року. Позовна заява мотивована тим, що [INFO] померла спадкодавиця [PERSON] , на день смерті якої залишилося майно, яке складається з квартири за адресою: [ADDRESS] , на яку покійна залишила заповіт на ім`я відповідачки [PERSON] , а також грошових коштів у сумі 13 100 (тринадцять тисяч сто) доларів США готівкою, які покійна передала на зберігання [PERSON] . Спадкоємцями [PERSON] є її рідна сестра позивач [PERSON] та [PERSON] , що є спадкоємицею за заповітом. Інших спадкоємців за законом у [PERSON] немає, пережилого з подружжя немає. Позивач зазначає, що 13.07.2023 року вона звернулась до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Курбатової С. П. із заявою про прийняття спадщини, яка була зареєстрована у книзі спадкових справ 13.07.2023 року за №26. Також, 10.08.2023 року позивач у заяві до приватного нотаріуса Курбатової С. П. зазначила, що претендує на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на кошти, належні [PERSON] 10.08.2023 року приватний нотаріус Курбатова С. П. видала [PERSON] постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, вмотивовану відсутністю доказів про наявність права власності [PERSON] на кошти, вказані у заявах. У позовній заяві позивач зазначає, що у жовтні 2021 року, [PERSON] доручила [PERSON] , забрати на зберігання частину коштів у сумі 3 100 (три тисячі сто) доларів США, про що [PERSON] повідомила [PERSON] (сину позивача) в sms-повідомленні зазначивши, що покійна попросила її забрати кошти, які бачила одна з доглядальниць [PERSON] , а саме 3 100 (три тисячі сто) доларів США, а також в наступному повідомленні [PERSON] підтвердила, що зазначені кошти знаходяться у неї, що підтверджується фотокопією переписки у додатку Viber. Пізніше, того ж місяця, [PERSON] вирішила передати [PERSON] на зберігання решту особистих коштів, що знаходились у її квартирі, у сумі 10 000 (десять тисяч) доларів США. Наприкінці жовтня 2021 року [PERSON] у присутності сина позивача - [PERSON] , та [PERSON] повідомила, що її власні кошти у сумі 13 100 (тринадцять тисяч сто) доларів США, що зберігаються у останньої, у разі її смерті мають бути передані позивачу, так як [PERSON] отримає у спадок квартиру. Після смерті [PERSON] 07.02.2023 року, позивач звернулась до [PERSON] із проханням про повернення належних їй коштів в сумі 13 100 (тринадцять тисяч сто) доларів США, як заповіла [PERSON] . В свою чергу [PERSON] відмовилась віддати дані кошти [PERSON] та пояснила, що усі кошти, що перебували у неї на зберіганні, вона витратила на догляд за [PERSON] . Виходячи з вище викладеного, позивач зазначає про включення даних грошових коштів у розмірі 13\~100,00 Доларів США до складу спадщини, а тому з метою захисту своїх прав та законних інтересів звернулась до суду з позовом про визнання права власності [PERSON] на вказані кошти, що знаходяться у [PERSON] , та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданої приватним нотаріусом Курбатовою С. П. від 10.08.2023 року, що й стало підставою для звернення позивачем до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 27.01.2025 року позовну заяву залишено без руху та позивачу визначено строк для усунення виявлених недоліків. 31.01.2025 року на адресу суду надійшла заява представника позивача - адвоката Шибінського О. В. про усунення недоліків та уточнена позовна заява. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.02.2025 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 21.02.2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву приватного нотаріуса Курбатової С. П., в якому вона зазначила про невизнання заявлених вимог. 03.03.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому відповідач у повному обсязі заперечила щодо задоволення позовних вимог позивача, посилаючись на те, що вона є двоюрідною племінницею покійної [PERSON] , з якою вони близько спілкувались протягом усього часу проживання [PERSON] у м. Вінниця, тобто з 2016 року, а також сприймали одна одну не як двоюрідні тітка та племінниця, а значно ближчими родичами та були близькими людьми. З огляду на такі взаємовідносини, [PERSON] у жовтні 2017 році склала заповіт, яким заповіла [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] і речі домашнього користування та вжитку, які зберігаються в даній квартирі.\~ Також, у відзиві відповідач підтвердила, що кошти у розмірі 3 100 (три тисячі сто) доларів США було передано їй, проте дані кошти не передавались на зберігання, а покійна [PERSON] віддала кошти для їх подальшого використання для побутових потреб [PERSON] , з яких покривались витрати на комунальні послуги, телекомунікаційні послуги, продукти харчування, оплату витрат на доглядальниць, лікування тощо.\~ За твердженням відповідача [PERSON] , жодних із цих коштів (3\~100 доларів США) вона у себе не залишила, а розпоряджалась ними на прохання покійної [PERSON] та витрачала на її утримання і догляд виключно за її проханнями та потребами. Крім цього, [PERSON] заперечила будь-яку передачу їй коштів у розмірі 10\~000 доларів США на зберігання від покійної [PERSON] . Також, у відзиві відповідач зазначила, що позивачем не надано жодного належного доказу в обґрунтування своїх вимог, а тому на думку відповідача позов є надуманим та не відповідає обставинам, які склались, а [PERSON] має на меті на підставі наведених у позовній заяві доводів та показів свого сина, як свідка у справі, встановити факт передачі відповідачу грошових коштів у розмірі 13\~100 Доларів США та отримати їх у спадок після смерті покійної [PERSON] .\~ Ухвалою суду від 01.05.2025 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Шибінський О. В., підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі за обставин, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Корченюк А. В., в судовому засіданні заперечили позовні вимоги та просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Відповідач приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Курбатова С. П., в судове засідання не з`явилась, про причини неявки в судове засідання не повідомила. З`ясувавши позиції сторін, вислухавши пояснення свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню з таких підстав. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і\~вирішення\~цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що 03.10.2017 року покійна [PERSON] склала заповіт, згідно якого належну їй на праві власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та речі домашнього користування і вжитку, які зберігаються у вказаній квартирі, заповіла [PERSON] , [INFO] . [INFO] спадкодавиця [PERSON] померла. Позивач [PERSON] є сестрою покійної [PERSON] та її спадкоємицею за законом. Відповідач [PERSON] є двоюрідною племінницею покійної [PERSON] та її спадкоємицею за заповітом, проти чого не заперечували сторони в ході розгляду справи. Як вбачається із довідки від 07.02.2023 року поховання померлої [PERSON] здійснила [PERSON] за власний рахунок. В свою чергу позивач, 13.07.2023 року звернулась до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Курбатової С. П. із заявою про прийняття спадщини, яка була зареєстрована у книзі спадкових справ 13.07.2023 року за №26. У даній заяві [PERSON] повідомила, що на день смерті [PERSON] залишилось майно, яке складається з квартири за адресою: [ADDRESS] , на яку покійна залишила заповіт на відповідача [PERSON] , а також грошових коштів у сумі 13 000 (тринадцять тисяч сто) доларів США готівкою, які покійна передала на зберігання [PERSON] . 10.08.2023 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Курбатової С. П. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на грошові кошти померлої [PERSON] . В свою черну, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Курбатова С. П., вивчивши пред`явлені їй позивачем документи, а також матеріали спадкової справи №05/2023 до майна померлої [INFO] [PERSON] , встановила що серед наданих нотаріусу документів відсутній документ, який підтверджує право власності спадкодавиці [PERSON] , на заявлені грошові кошти, що унеможливлює встановлення складу спадкового майна. Оскільки у спадкоємиці [PERSON] , відсутні докази про наявність права власності [PERSON] на грошові кошти, вказані у заяві, а наявність вкладів сестри у банківських установах вона заперечує, тому свідоцтво про право на спадщину за законом приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Курбатова С.П. не може видати. В подальшому, 10.08.2023 року приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Курбатова С. П. прийняла Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії вих.№65/02-31 від 10.08.2023 року, якою відмовила гр. [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на грошові кошти. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , суду пояснила, що вона була доглядальницею [PERSON] , останні півтора роки життя [PERSON] , вона і [PERSON] (інша доглядальниця), змінюючись через день, здійснювали догляд за покійною [PERSON] . Догляд періодично здійснювали у нічний час та у вихідні, за потреби. Оплачувала послуги за догляд відповідач [PERSON] . Позивача [PERSON] та її сина [PERSON] , за час здійснення догляду за покійною [PERSON] , свідок не бачила. Вперше [PERSON] зустрічала позивача вже після смерті [PERSON] . До цього лише чула від покійної, що остання неодноразово просила [PERSON] приїхати, але та жодного разу її не відвідувала. Жодних коштів, які нібито перебували в покійної та передавались [PERSON] вона не бачила. Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно із ч.1 ст. 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Згідно ч. 1 ст. 46 ЗУ «Про нотаріат», нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно п. 4. 14 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. У відповідності до п.3 ч.1 ст.34 ЗУ «Про нотаріат», нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: видають свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ч.1 ст. 67 ЗУ «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Згідно із ч.1 ст. 68 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Також, згідно п. 4.14 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Відповідно до ч.1 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 8-1) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників. 9) в інших випадках, передбачених законом. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як вбачається із матеріалів справи, при зверненні позивачем до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Курбатової С. П. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на грошові кошти померлої [PERSON] від 10.08.2023 року, позивач не надала докази, що підтверджували б право власності спадкодавиці [PERSON] на заявлені грошові кошти у розмірі 13\~100,00 доларів США, вказані докази не були надані й в ході судового розгляду. У позовній заяві позивач обґрунтувала наявність права власності покійної [PERSON] на спадкове майно, а саме грошові кошти у сумі 13\~100,00 доларів США тим, що дані кошти покійна відкладала із частини пенсії, яку обмінював з гривні на долари США син позивача - [PERSON] . В ході судового розгляду не знайшов свого підтвердження той факт, що [PERSON] передавала в жовтні 2021 року [PERSON] кошти у розмірі 3 100,00 доларів США, саме для їх зберігання. Також, позивачем не доведено, що [PERSON] , крім іншого, було передано 10 000,00 доларів США, оскільки з цього приводу відсутні будь-які належні та допустимі докази. Також, судом, за відсутності доказів, не було встановлено наявності у покійної [PERSON] коштів, мова про які йдеться у позовній заяві. При цьому, як вбачається із обґрунтувань сторін, викладених у заявах по суті справи, а також показань свідка [PERSON] , покійна [PERSON] , мала проблеми зі здоров`ям, що обумовлені як віковим погіршенням здоров`я, так і лікуванням перелому шийки стегна, що не давало їй можливості самостійно пересуватись та обслуговувати себе без сторонньої допомоги, на що потрібно було витрачати кошти. У матеріалах справи міститься заява [PERSON] про прийняття спадщини, яка була зареєстрована у книзі спадкових справ 13.07.2023 року за №26. Згідно даної заяви, позивач повідомила, що на день смерті [PERSON] залишилось майно, яке складається з квартири за адресою: [ADDRESS] , на яку покійна залишила заповіт на відповідача [PERSON] , а також грошових коштів у сумі 13 000 (тринадцять тисяч сто) доларів США готівкою, які покійна передала на зберігання [PERSON] . В свою чергу, у позовній заяві позивач просить визнати за покійною [PERSON] право власності на грошові кошти у розмірі 13\~100,00 (тринадцять тисяч сто) доларів США. Вказані обставини свідчать про те, що [PERSON] , не було достеменно відомо про точний розмір грошових коштів, які, за її твердженням, мали б входити до складу спадкового майна. Так, у заяві про прийняття спадщини зазначено суму у 13 000 доларів США, тоді як у позовній заяві позивач уже посилається на іншу суму 13 100 доларів США. Відсутність чіткого ідентифікування розміру спадкового активу, а також розбіжність у зазначених сумах, викликає у суду обґрунтовані сумніви щодо точності, повноти та достовірності обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог. Така непослідовність може свідчити як про припущення в оцінці належного до спадкової маси майна, так і про ймовірне суб`єктивне уявлення позивача про його склад, що не підтверджується належними та допустимими доказами. Також, серед матеріалів справи наявна, зокрема, роздруківка електронного листування у одному з месенджерів та/або соціальній мережі, що додана до позовної заяви як доказ. Однак суд оцінює зазначений документ з урахуванням його доказової сили та достовірності з критичним підходом. Зокрема, роздруківки переписки з месенджерів або соціальних мереж за своєю природою не можуть гарантувати автентичність інформації, оскільки будь-який користувач має можливість зареєструватися під вигаданим іменем, змінити зображення профілю тощо, а встановлення дійсного автора повідомлень та їх змісту без додаткових технічних засобів верифікації є утрудненим або неможливим. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 р. у справі № 916/3027/21 зазначила, що електронне листування може бути доказом лише за умови, якщо воно дозволяє встановити авторів та зміст повідомлень. Таким чином, викладені обґрунтування позовних вимог не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, доводи позивача не підтверджені письмовими доказами, що викликають у суду певний сумнів у їх достовірності. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із\~ч. 1\~та\~ч. 5 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до\~ч. 1 ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для\~вирішення\~справи. Згідно із\~ч.1\~і\~ч.2 ст.77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового\~рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до\~ч. 1\~ч. 3 ст.83 ЦПК України\~сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Згідно з\~ч. 1 ст. 79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з\~ч. 4 ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.\~ Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.\~ Відповідно до Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Суд вважає, що позивачем не доведено доводів позовної заяви, хоч їй було створено усі можливості для надання доказів в належне обґрунтування та підтвердження останніх. Відповідно до\~ч. 1 ст. 12 ЦК України\~особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до\~ч. 2\~і\~ч.3 ст.12 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Згідно з\~п.2,\~п.4,\~п.6, п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України\~учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до\~ч. 1 ст. 44 ЦПК України\~учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із\~ч. 4 ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові пояснення викладені в заявах по суті справи та оцінивши, відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи наведене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати, підлягають залишенню за нею. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed