Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~У лютому 2025 року до Шевченківського районного суду м. Чернівці надійшов позов [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Ісопчук Валерій Володимирович, до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей виконавчого комітету Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. \~ \~ \~ \~В обґрунтування таких позовних вимог позивачка вказує, що сторони перебувають у шлюбі з 28 травня 2013 року (свідоцтво серії [NUMBER] ), зареєстрованому Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 639. На даний час шлюб між подружжям у встановленому законом порядку не розірваний, проте фактично разом вони не проживають більше року, не спілкуються та не підтримують жодних контактів. \~ \~ \~ \~Від шлюбу позивачка та відповідач мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . 08.01.2025 року позивачка звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання із одночасним зняттям із зареєстрованого місця проживання дитини, але у реєстрації сина їй було відмовлено у зв`язку з ненаданням письмової згоди батька на реєстрацію дитини за місцем реєстрації матері. \~ \~ \~ \~Оскільки отримати згоду від свого чоловіка на реєстрацію місця проживання дитини [PERSON] не має можливості з об`єктивних причин, вона вимушена звернутися до суду для визначення місця проживання дитини разом з нею. \~ \~ \~ \~Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від \~03 березня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 16 квітня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. \~ \~ \~ \~У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися. Проте, адвокат Ісопчук В.В. подав до суду письмову заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі та без участі позивачки, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, а також не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. \~ \~ \~ \~Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином - за зареєстрованим місцем його проживання, про що у справі є належні докази, про причини своєї відсутності не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи у судове засідання також не з`явилася, подала до суду письмову заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, а також за наявністю згоди позивачки на проведення заочного розгляду, суд вважає за можливе на підставіст. 280\~ЦПК України\~розглянути вказану справу у відсутність учасників, на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення . За таких обставин, згідно положень ч.2\~ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 21.09.2018 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 28 травня 2013 року, про що 28 травня 2013 року складено відповідний актовий запис №639. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] . (а.с.7) Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.12.2018 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції [PERSON] народився [INFO] , про що 29 січня 2014 року складено відповідний актовий запис №211, батьками його є: [PERSON] , [PERSON] .( а.с.6) З довідки №661854 від 20.12.2024 року Департаменту надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . ( а.с.8) Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб вбачається, що за адресою: [ADDRESS] без реєстрації проживають [PERSON] , [PERSON] . (а.с.9) Із заяви [PERSON] до Департаменту надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради від 08.01.2025 року вбачається, що останній відмовлено у реєстрації [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] у зв`язку із відсутністю згоди батька.( а.с.11) Згідно з висновком органу опіки та піклування від 24.06.2025 №313/15 про визначення місця проживання дитини [PERSON] виконавчий комітет Чернівецької міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , із матір?ю [PERSON] , не порушуючи право батька [PERSON] на участь у вихованні дитини. В ході відповідної перевірки було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , однак фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Житлові умови сім`ї задовільні: трикімнатна квартира з усіма зручностями, дитині надано окрему кімнату з необхідними меблями та засобами для навчання. За результатами психологічної діагностики, встановлено, що [PERSON] почувається стабільно, виявляє позитивні емоції, бажає проживати разом з матір`ю, якою створені всі необхідні умови для його виховання та гармонійного розвитку. Мати [PERSON] не перебуває на обліку у нарколога чи психіатра, судимість відсутня. Крім того, батько дитини, [PERSON] , проживає за кордоном та у своїй заяві від 01.05.2025 року не заперечував проти визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. (а.с.59-60) За приписами частин другої, восьмої, дев`ятої статті 7 СК України,а сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За змістом статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Згідно постанови Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі №607/20787/19, сама по собі обставина проживання дитини за кордоном (незалежно від того, вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним із батьків в Україні, а факт повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини. У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102). Під час вирішення спору, судом враховується, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд при вирішенні спору надає першочергове значення саме найкращим інтересам дітей Суд також керується установленими та тривалими зв`язками матері з дитиною, з огляду на те, що вони тривалий час проживають разом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що умови проживання позивачки є належними для проживання дитини та про відсутність виняткових обставин, коли малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю. Таким чином, з`ясувавши всі обставини справи та, оскільки батько дитини [PERSON] не надає свою згоду про реєстрацію дитини за місцем реєстрації матері, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про визначення місця проживання дитини з матір`ю та їх задоволення.

Outcome: approved