Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 25.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та [PERSON] укладено Договір №102488409. Відповідач умови договору не виконала, кредитні кошти у передбачені строки не повернула. 10.02.2022 було укладено договір №10-02/2022-50 відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» відступило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, у тому числі за договором №102488409. У свою чергу, Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило право вимоги до позичальників Товариству з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до договору №10-03/2023/01, у тому числі за договором №102488409, що уклали Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та відповідач. Просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за вищезазначеним договором у розмірі 27\~720,09 грн, а також сплачений судовий збір у розмірі 2\~422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 9\~000,00 грн. Від відповідача\~надійшов відзив, в якому вона заперечує укладення договору №102488409 від 25.10.2021. Вказує, що позивачем не надано доказів, які б свідчили, що саме нею було подано заявку на отримання кредиту, а також що її було ознайомлено з усіма істотними умовами договору. Також зазначає, що в матеріалах справи відсутні належним чином оформлені первинні бухгалтерські документи, зокрема такі, як платіжне доручення, платіжна вимога-доручення, розрахунковий чек, платіжна вимога, меморіальний ордер тощо, які б підтверджували перерахування коштів на картковий рахунок, що належить або використовується відповідачем. Крім того, вважає, що кредитором нараховано відсотки за користування кредитом поза межами строку дії договору. Просить відмовити у задоволенні позову. Представником позивача подано відповідь на відзив, вказує, що позивач позбавлений можливості надати первинні бухгалтерські документи, оскільки ні первісний кредитор, ні позивач не є банками та на них не розповсюджується дія Закону України «Про банки та банківську діяльність». Зокрема, небанківські фінансові установи позбавлені можливості створення виписок по карткових рахункам споживачів. Зазначає, що відповідач вказує на неотримання кредитних коштів, проте доказів цьому не надає. Відповідач не надав жодної виписки по своїх карткових рахунках на підтвердження обставин ненадходження грошових коштів на рахунок відповідача за укладеним договором або сплати заборгованості за договором в іншому розмірі. Щодо заперечень розміру заборгованості зазначає, що умовами Договору встановлено пролонгацію договору у разі продовження користування кредитними коштами позичальником після спливу строку кредитування. Підписанням даного договору відповідач погодився на зазначені умови. Отже, ним було надано згоду на автопролонгацію договору у разі наявності заборгованості. Позивач на позовних вимогах наполягає, просить задовольнити їх в повному обсязі. У судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві просить розглянути справу без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Відповідно до ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Згідно з ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на зазначені обставини суд вважає за доцільне провести заочний розгляд справи з постановленням заочного рішення. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 лютого 2025 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. 25.10.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит №102488409, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 10\~000,00 грн строком на 16 днів зі сплатою процентів за користування кредитом 2\~000,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Пунктом 1.5.1. Договору встановлена комісія за надання кредиту: 1\~100,00 грн, яка нараховується за ставкою 11,00 відсотків від суми кредиту одноразово. Кредитор виконав умови договору та надав відповідачеві кошти у розмірі 10\~000,00 грн на платіжну картку [NUMBER] , що підтверджується випискою АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» про рух коштів за період з 25.10.2021 по 26.11.2021. 10.02.2022 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу №10-02/2022-50, відповідно до якого до останнього перейшло право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі до відповідача за договором №102488409. 10.03.2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №10-03/2023/01, відповідно до якого до останнього перейшло право вимоги до боржників за кредитними договорами. Згідно з витягом з реєстру боржників, позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за договором №102488409 від 25.10.2021. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі викладеного ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» набув права кредитора до боржника [PERSON] за вказаним вище кредитним договором. Відповідно до розрахунку позивача, заборгованість відповідачем не сплачена і становить 27 7250,09 грн, з яких: 8\~730,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 17\~890,09 грн - заборгованість за відсотками; 1\~100,00 грн - заборгованість за комісією. Доказів, які б спростовували розрахунок заборгованості, відповідачем суду не надано. Встановленим обставинам відповідають правовідносини із зобов`язань за кредитним договором та недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов`язань, а також щодо наслідків неналежного виконання зобов`язань. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, сторонами були визначені істотні умови договору, в тому числі: сума кредиту, процентна ставка за кредитом, строк надання кредиту, орієнтовна загальна вартість кредиту, дата повернення кредиту. Встановлено, що договір між сторонами укладено в електронній формі та підписанний позичальником з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до положень статті 11 вказаного закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до положень 12 Закону України «Про електрону комерцію» одним із моментів підписання електронного правочину є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Укладення договору в електронній формі між сторонами підтверджується Візуальною формою послідовності дій відповідача, в тому числі, здійснено вхід в особистий кабінет, передача інформації обраних умов кредитування, підписання паспорта споживчого кредиту та інформаційного повідомлення, формування шаблону оферти, запит на формування одноразового ідентифікатора, підписання договору сторонами. Згідно з абзацом 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст.76, ч. 1 ст.77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.1, ч.5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом досліджені всі докази надані сторонами. В Постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц ВП ВС вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом і у постановах від 20 лютого 2019 року по справі № 666/4957/15, від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Як зазначено в постанові ВС від 10 січня 2019 року у справі № 526/405/13 факт не вчинення жодних дій, щодо розірвання кредитних договорів, або визнання їх не дійсними тривалий час, а також користуванням кредитними коштами та сплати відповідачем в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитними договорами є нічим іншим як визнання вище наведених кредитних договорів такими, що укладені з досягненням всіх істотних умов, а також підтвердженням отримання всіх благ передбачених Кредитними договорами. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Посилання відповідача у відзиві на те, що вона не підписувала кредитний договір не підтверджується будь-якими належними та допустимими доказами. Так, кредитний договір містить аналогічні дані, вказані у відзиві на позов, щодо прізвища, імені та по батькові позичальника, її РНОКПП. Крім того, згідно з наданої АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» інформацією, номер телефону [PERSON] , який вказаний в спірному договорі, а також на який було направлено одноразовий ідентифікатор, зазначено в анкетних даних [PERSON] та є фінансовим номером за платіжною карткою [NUMBER] . При цьому, із розрахунку ТОВ «МІЛОАН» видно, що відповідач виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, сплатила 2\~585,00 грн в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором, що свідчить про визнання відповідачем вище наведеного кредитного договору таким, що укладений з досягненням всіх істотних умов, а також підтвердженням отримання всіх благ передбачених кредитним договором. Враховуючи викладене, суд вважає доведеним факт укладення між первісним кредитором і [PERSON] кредитного договору №102488409 від 25.10.2021. Заперечення представника відповідача в цій частині не є доведеними. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України-за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтями 1046, 1048 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.ст.525,526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Частиною 1ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Згідно зіст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Таким чином у відповідача виникли зобов`язання за укладеним договором повернути кредит і сплатити відсотки за користування коштами. Заперечуючи проти укладення Договору №102488409 від 25.10.2021 та отримання кредитних коштів на підставі вказаного договору відповідачем не спростовано надану АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» виписку про рух коштів по рахунку клієнта [PERSON] по картці [NUMBER] з якої видно зарахування коштів 25.10.2021 у розмірі 10\~000,00 грн. Отримані за вказаним договором кредитні кошти та проценти за користування цими коштами відповідач не повернула, умови договору не виконала. Як було зазначено, відповідно до ч.1 ст.1048 та ч.1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, в якій, зокрема, зазначено, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). Судом встановлено, що відповідно до п. 2.2.2 Договору, нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати, наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування. Пунктом 2.3. договору передбачені умови пролонгації. Згідно з п.п. 2.3.1.1. Договору, позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування. Для продовження строку кредитування позичальник повинен сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Можливі періоди строку кредитування, максимальні ставки комісії за управління та обслуговування кредиту становлять: 3 дні - 3,00% від поточного залишку кредиту; 7 днів - 5,00 % від поточного залишку кредиту; 15 днів - 10,00 % від поточного залишку кредиту. Підпунктом 2.3.1.2 Договору встановлено умови пролонгації на стандартних умовах, згідно із якими позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування до 60 днів, і протягом цього періоду нараховуються проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою в п. 1.6. договорів (5%). У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування на стандартних умовах, загальний період пролонгації перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється (п. 2.2.3 договору). Згідно з розрахунком ТОВ «МІЛОАН» відповідач неодноразово продовжувала строк кредитування, а саме: 10.11.2021 на 15 днів та 25.11.2021 на 3 дні. Таким чином граничний термін строку кредитування становить 27.01.2022, а тому суд дійшов висновку, що нарахування відсотків первісним кредитором було здійснено в межах строку кредитування. Як видно з витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 10-02/2022-50 від 10.02.2022, укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» клієнт відступив факторові право вимоги до боржника [PERSON] на суму 21 609,09 грн, яка складається з: 8 730,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 11 779,09 грн заборгованість за процентами; 1\~100,00 грн заборгованість за комісією. Таким чином заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги від ТОВ «МІЛОАН» становить 21\~609,09 грн, що підтверджується матеріалами справи. Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №102488409 від 25.10.2021 у розмірі 27\~720,09 грн, з яких 8 730,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 17 890,09 грн заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги від ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ»; 1\~100,00 грн - заборгованість за комісією. На підтвердження позовних вимог позивачем надано розрахунок заборгованості здійсненого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», згідно з яким ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» з 10.02.2022 по 23.02.2022 здійснило нарахування відсотків за ставкою 5,00% в день на суму 8\~730,00 грн, тобто поза межами строку кредитування за Договором №102488409 від 25.10.2021. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що заборгованість за вказаним Договором повинна складати 21\~609,09 грн, з яких: 8 730,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 11 779,09 грн заборгованість за процентами; 1\~100,00 грн заборгованість за комісією. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Отже, оцінив кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку та враховуючи, що фактично отримані та використані надані відповідачу за Договором №102488409 від 25.10.2021 грошові кошти в добровільному порядку нею не повернуті, нарахування процентів за користування кредитними коштами було передбачено умовами укладеного договору, розмір заборгованості за основною сумою боргу відповідачем неспростовано, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за вказаним договором підлягають частковому задоволенню в розмірі 21\~609,09 грн. В стягненні з відповідача решти нарахованих відсотків за договором №102488409 від 25.10.2021 в розмірі 8\~730,00 грн позивачу слід відмовити. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд керується таким. Положеннями\~ст.\~59\~Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до\~ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до приписів ст. ст. 133, 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи та підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що зазначено у постановіВеликої Палати\~Верховного Суду\~від 27\~червня 2018\~року по\~справі №826/1216/16\~та неодноразово\~наголошено \~у постановах\~Верховного Суду, зокрема у постанові від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18. \~ \~ \~ \~У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст. 137 ЦПК України). Виходячи з вказаної норми права, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Відповідач у відзиві заперечує проти заявленого розміру витрат на правову допомогу, оскільки витрати, які поніс позивач під час розгляду справи, не є співмірними із ціною позову та значенням справи для сторони, складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт. Вважає, що судова справа не є дуже складною та є типовою для представника позивача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Відповідно до матеріалів справи судові витрати позивача на професійну правничу допомогу становлять 9\~000,00 грн., які підтверджуються договором № 01-07/2024 про надання правової допомоги від 01.07.2024 року, заявкою на надання юридичної допомоги № 245 від 01.11.2024 року, витягом з акту №1 про надання юридичної допомоги від 29.11.2024 на суму 9\~000,00 грн, платіжною інструкцією. З урахуванням вищевикладеного, за наявності заяви відповідача щодо зменшення понесених позивачем витрат на правничу допомогу, а також враховуючи конкретні обставини справи, яка є справою незначної складності, представник позивача не брала участі у судовому засіданні, нею подано заяву про розгляд справи без її участі, а також враховуючи співмірність позовних вимог та вартість послуг адвоката у справі, визначених в розмірі 9 000,00 грн, необхідність таких витрат для даної справи, суд доходить висновку, що вартість послуг адвоката підлягає зменшенню до суми 5 000 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору у розмірі 1\~888,37 грн.

Outcome: partial