Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого дії адвокат Бакулін І.С. звернувся до суду із позовом до [PERSON] та ТОВ «УЛФ -ФІНАНС» про відшкодування шкоди, завданої у результаті дорожньо-транспортної пригоди. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що слідчим ДРУП ГУ НП в Дніпропетровській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №12022041030002488 за ознаками ч. 1 ст. 286 КК України. 24 червня 2024 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у справі №201/759/24 постановлено ухвалу, якою [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності, у зв`язку із примиренням винного та потерпілого [PERSON] на підставі ст.46 КК України. Кримінальне провадження закрите, цивільний позов [PERSON] до [PERSON] та ТОВ «УЛФ -ФІНАНС» про стягнення матеріальної та моральної шкоди та інших понесених витрат залишено без розгляду. АТ «СК ТАС» виплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі 156\~750 грн. [PERSON] проведено товарознавчу експертизу КТЗ №3211/23 від 19.11.2022. За результатами експертизи позивач вважає, що на його користь із відповідачів підлягає стягненню різниця між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та розміром завданого матеріального збитку (страхового відшкодування). Прохав суд стягнути солідарно: -192\~399, 58 грн майнової шкоди -20\~000 грн моральної шкоди -3500 грн витрати, пов`язані із подачею евакуатора -540 грн витрати на зберігання транспортного засобу -4800 грн витрати на проведення експертного дослідження -42 500 грн витрати на професійну правничу допомогу -2\~562,39 грн судового збору процесуальні дії по справі. позиції сторін. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 09.08.2024 справу за підсудністю передано до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська /а.с.76/. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи головуючою суддею визначено суддю Ярощук О.В. /а.с. 81/. 02 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом осіб /а.с. 87-88/. Відповідачем по справі ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» 22.10.2024 надано відзив на позовну заяву /93-99/. У відзиві відповідач заперечував щодо задоволення позовних вимог. Зазначив, що є надавачем послуг лізингу. За договором лізингу 29.07.2020 передав транспортний засіб марки «RENAULT Logan» з д.н.з. [NUMBER] [PERSON] 24 серпня 2022 року строк лізингу закінчився, у зв`язку із повним виконанням [PERSON] своїх зобов`язань. ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» не передавав вказаний вище транспортний засіб [PERSON] , у ніяких відносинах із останнім не перебував. Прохав відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки є неналежним відповідачем по справі. Позивачем [PERSON] до суду 05.11.2024 подано клопотання про розгляд справи за його відсутності, проте за участі його представника адвоката Бакуліна І.С. Свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі. /а.с.120/. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений за останньою адресою своєї реєстрації: [ADDRESS] (відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру №732846 від 09.08.2024 /а.с.73/), однак не вжив заходів щодо отримання судової кореспонденції. Рекомендовані повідомлення повернулися до суду (а.с.187,188). Тобто суд вжив доступні і розумні заходи для повідомлення [PERSON] щодо розгляду справи, яка стосується його безпосередньо. Хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають належного вручення судових документів стороні, стаття 6 Конвенції не заходить так далеко, що зобов`язує національні органи влади забезпечити ідеально функціонуючу поштову систему. Іншими словами, органи влади несуть відповідальність лише за ненадсилання заявнику відповідних документів. Суд виходить із того, що відповідач хоч і не отримав кореспонденцію, надіслану йому неодноразово судом за місцем реєстрації, само по собі не є достатнім для того, щоб закласти аргументовану основу для того, щоб стверджувати про те, що права відповідача за статтею 6 § 1 Конвенції могли були порушені. Окрім того, Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268 заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). 21 січня 2025 року представником відповідача ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» подано клопотання про розгляд справи за його відсутності /а.с.130/. 23 січня 2025 року представником позивача адвокатом Бакуліним І.С. подано клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу /а.с.131-165/. 19 травня 2025 року позивачем подано клопотання про долучення до матеріалів справи договору купівлі-продажу транспортного засобу /а.с.178-179/. У судовому засідання 03.07.2025 [PERSON] підтримав позовні вимоги, зазначив, що вважає ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» належним відповідачем, оскільки сам договір лізингу не містить вказівок на те, що відповідальність у разі вчинення ДТП покладається на лізингоодержувача. Також прохав прийняти до уваги, що по тексту позовної заяви зроблено описку у назві транспортного засобу, який належав позивачу. судом встановлено Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 24 червня 2024 року у справі №201/759/24 постановлено ухвалу, якою [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності, у зв`язку із примиренням винного та потерпілого [PERSON] на підставі ст.46 КК України, кримінальне провадження закрите /а.с.26-29/. Так, розглядом справи №201/759/24 судом встановлено, що 19 жовтня 2022 року близько 13 години 30 хвилин водій [PERSON] , [INFO] , керуючи технічно справним автомобілем «RENAULT LOGAN» р.н. [NUMBER] рухався в Соборному районі міста Дніпро по вулиці Січеславській Набережній з боку вулиці Ливарної в напрямку вулиці Набережної Перемоги. Під час руху [PERSON] порушуючи Правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, під час руху, змінив напрямок руху ліворуч, виїхав на смугу зустрічного руху, де в районі будинку №57-A по вул. Січеславській Набережній, скоїв зіткнення із автомобілем «FORD TRANSIT» р.н. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який рухався з боку вулиці Набережної Перемоги в напрямку вулиці Ливарної в лівій смузі руху та після зіткнення продовжив некерований рух та скоїв зіткнення із автомобілем «TOYOTA LAND CRUISER 150» p.н. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який рухався в лівій смузі руху зустрічного йому напрямку. Внаслідок зіткнення пасажиру автомобіля «FORD TRANSIT» р.н. [NUMBER] , [PERSON] спричинені тілесні ушкодження. Своїми діями водій автомобіля «RENAULT LOGAN» реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] , грубо порушив вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України. Одночасно цивільний позов [PERSON] до [PERSON] та ТОВ «УЛФ -ФІНАНС» про стягнення матеріальної та моральної шкоди та інших понесених витрат залишено без розгляду. Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»). У силу приписів, частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [PERSON] був власником транспортного засобу «TOYOTA LAND CRUISER 150» p.н. [NUMBER] /а.с.17/. У зв`язку з цим, суд вважає доведеним та таким, що не потребує доказування факт заподіяння матеріальної шкоди власнику транспортного засобу «TOYOTA LAND CRUISER 150» p.н. [NUMBER] [PERSON] з вини [PERSON] . Згідно ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками серед іншого є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до акту №8135 від 19.10.2022 прийому передачі-виконаних робіт позивачем було сплачено 3500 грн за послуги евакуатора /а.с.19,20/. Відповідно до акту №СФ-ИС000097 від 20.10.2024 прийому передачі-виконаних робіт позивачем було сплачено 540 грн за послуги зберігання транспортного засобу «TOYOTA LAND CRUISER 150» p.н. [NUMBER] /а.с.21,22/. Згідно із висновком експерта №3211/22 від 19.11.2022 року, складеного судовим експертом Дроздовим Ю.В. вартість відновного ремонту КТЗ склала 848\~653 грн 85 коп, ринкова вартість транспортного засобу «TOYOTA LAND CRUISER 150» p.н. [NUMBER] склала 797\~397 грн 66 коп. За таких умов вартість відновного ремонту більше ринкової вартості, тому вартість матеріального збитку склала 797\~397 грн 66 коп, що дорівнює ринковій вартості КТЗ, оскільки відновлювати КТЗ економічно недоцільно. Ринкова вартість транспортного засобу «TOYOTA LAND CRUISER 150» p.н. [NUMBER] (в аварійному стані) склала 448\~278 грн 08 коп. /а.с.36-62/. Вартість послуг експерта підтверджується квитанцією від 25.10.2024 на суму 4800 грн /а.с. 63/. До матеріалів позовної заяви не надано документів, що підтверджують факт страхування авто заподіювачем шкоди, лише, відповідно до рапорту старшого слідчого відділення розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого відділу ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області вбачається інформація, що транспортний засіб «RENAULT LOGAN» реєстраційний номер [NUMBER] мав поліс страхування ЕР-210426322 до 05.08.2023 СК «ТАС» /а.с.24/. Згідно із квитанцією від 09.01.2023 року на рахунок [PERSON] було зараховано страхове відшкодування по договору №ЕР210426322 від 05.08.2022 у розмірі 156\~750 грн /а.с.64/. 25 листопада 2022 року позивач продав транспортний засіб «TOYOTA LAND CRUISER 150» p.н. [NUMBER] [PERSON] за 5000 грн /а.с.178-179 щодо належного відповідача ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» у своєму відзиві заперечувало щодо задоволення позивних вимог, мотивуючи тим, що є неналежним відповідачем. Суд, виходить із наступного. Із копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , вбачається що автомобіль «RENAULT LOGAN» номерний знак [NUMBER] , 2020 року випуску білого кольору, номер шасі (кузова) [NUMBER] , перебуває у власності ТОВ «УЛФ-ФІНАНС». [PERSON] користується автомобілем «RENAULT LOGAN» номерний знак [NUMBER] на підставі договору фінансового лізингу №7335/07/20-Г, укладеного 29.07.2020 між ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» (Лізингодавець) та [PERSON] (Лізингоодержувач) /а.с.65-66, 101-103/. Згідно із актом (видатковою накладною) до договору лізингу №7335/07/20-Г від 29.07.2020 лізингодавець ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» передав [PERSON] автомобіль «RENAULT LOGAN» реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова) [NUMBER] , вартістю 346\~101,72 грн /а.с.104-105/. Витрати на страхування автомобілю покладено на лізингодавця (п.7.1). Страхування забезпечено КАСКО, франшиза 10% Страхування ОСЦПВ. Пунктом 9.6 договору визначено графік внесення лізингових платежів упродовж з 30.07.2020 по 04.08.2022 року. Згідно із п. 14 договору, підписанням договору лізингу, лізингоодержувач приєднався до загальних умов договору фінансового лізингу, які є публічною частиною вказаного договору. Також п.3,4 акту приймання передачі- лізингу визначено, що лізингоодержувач під час прийому лізингу та документів повністю ознайомився з усіма технічними умовами експлуатації предмета лізингу, гарантійними документами, договорами страхування та іншими актами та регламентами, необхідними для експлуатації предмета лізингу. Правовідносини, які виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями\~ЦК України,\~Законом України "Про фінансовий лізинг". Відповідно до пункту 1 частини\~другої\~статті\~11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина\~перша\~статті\~202 ЦК України). Згідно зі статтею\~1 Закону України "Про фінансовий лізинг" від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР, який діяв на час укладення договору лізингу, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною\~другою\~статті\~806 ЦК України\~передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Виходячи з аналізу положень цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті\~628 ЦК України. За змістом статті\~799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, з урахуванням того, що на договір фінансового лізингу розповсюджуються норми\~ЦК України, тому відповідно до статті\~203 ЦК України\~такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У частині\~третій\~статті\~640 ЦК України\~зазначено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Оскільки за договором фінансового лізингу від 29 липня 2020 року лізингоодержувачем є [PERSON] , тобто фізична особа, тому такий договір повинен був бути укладений не лише в письмовій формі, а й нотаріально посвідчений (стаття\~209 ЦК України). У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина\~перша\~статті\~220 ЦК України). Нікчемний договір розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 січня 2025 року у справі № 754/6359/22 (провадження № 61-12601св23). Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (справа ЄСПЛ "Ван де Гурк проти Нідерландів", заява № 23192/15, рішення від 29 травня 2019 року). Водночас принцип jura novit curia ("суд знає закон") зобов`язує суд визначити яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору та надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти встановлені під час розгляду справи, застосувавши положення які дійсно регулюють відповідні правовідносини. Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав ні для кого. Суд,\~якщо виявить\~нікчемність правочину,\~має її\~враховувати за\~власною ініціативою\~в силу\~свого положення,\~навіть якщо\~жодна із\~заінтересованих осіб\~цього не\~вимагає (ухвала Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 757/23249/17-ц (провадження № 61-14020св20)). Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Отже, якщо правочин є нікчемним (недійсним в силу закону), суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону. Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як встановлено у судовому засіданні, відповідач разом із відзивом надав до суду договір фінансового лізингу №7335/07\\20-Г від 29.07.2020 року, укладений у письмовій формі між ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» та [PERSON] , однак договір не посвідчений нотаріально. За встановлених обставин, для [PERSON] не настали юридичні наслідки, а отже ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» є належним відповідачем по справі. висновки суду та релевантне законодавство Майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина\~друга\~статті\~1187 ЦК України). Відповідно до статті\~1194 ЦК України\~особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За змістом частини першої статті\~28, статті\~29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"\~шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу\~відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з\~евакуацією транспортного засобу з місця ДТП\~до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Таким чином обов`язком страховика є відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, тому за обставин цієї справи у нього не виникло обов`язку повного відшкодування шкоди в межах ліміту відповідальності. Відповідно до частини\~четвертої\~статті\~263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV, діяв на час виникнення правовідносин) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку\~\~з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Судова практика із цього питання є сталою (висновок Верховного Суду у постанові від 04 липня\~\~2018 року у справі № 755/18006/15-ц, від 26 червня 2025 року\~у справі № 947/3185/21. За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У своїй позовній заяві позивач наполягав саме на відшкодуванні 192\~399 грн 58 коп як різниці між вартістю матеріального збитку , вартістю колісного транспортного засобу в аварійному стані та розміру вже виплаченого страхового відшкодування. Однак, позивачем у порушення вимог ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV, діяв на час виникнення правовідносин) не доведено, що у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди у повному обсязі, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Позивачем не надано доказів того, що він особисто звертався до страховика за відшкодуванням шкоди. Лише із платіжного доручення, про зарахування на рахунок [PERSON] грошових коштів у розмірі 156\~750 грн по договору №ЕР210426322 від 05.08.2022 року та рапорту старшого слідчого відділення розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого відділу ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області вбачається інформація, що транспортний засіб «RENAULT LOGAN» реєстраційний номер [NUMBER] мав поліс страхування ЕР-210426322 до 05.08.2023 СК «ТАС». Однак, із долучених вказаних вище документів не можливо встановити ні ліміт відшкодування, ні розмір франшизи. Позивачем не долучено звернення до страхової компанії із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду. Позивач мав усі можливості отримати самостійно чи витребувати ухвалою суду документи та інформацію у належного страховика, на підставі яких було проведено виплату, а також мав право надіслати вимогу про доплату страхового відшкодування. Позивачем не надано документів, які і передбачені п.34.2 ст.34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким передбачено, що упродовж 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Позивачем надано лише експертизу експерта Дроздова Ю.В., у той час як документів від самого страховика не надано. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті\~81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може припускати чи мав можливість страховик відшкодувати шкоду у повному обсязі чи дійсно був обмежений певним лімітом і яким саме. Саме по собі страхування КАСКО, яке зазначене у договорі лізингу має різні види, відповідно і різний ліміт, як і відсоток чи розмір франшизи. Позивач у всіх судових засіданнях був представлений професійним адвокатом. При цьому, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Частинами першою третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин. Отже, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у частині відшкодування майнової шкоди у розмірі 192\~399, 58 грн.. щодо відшкодування витрат на послуги евакуатора та зберігання Відповідно до акту №8135 від 19.10.2022 прийому передачі-виконаних робіт позивачем було сплачено 3500 грн за послуги евакуатора /а.с.19,20/. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Отже, відшкодування послуг на евакуатора може бути включено до майнової шкоди та відшкодовано самим страховиком. Враховуючи, що суд дійшов висновку, що позивачем не доведено не можливість проведення відшкодування страховою компанією, у цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до акту №СФ-ИС000097 від 20.10.2024 прийому передачі-виконаних робіт позивачем було сплачено 540 грн за послуги зберігання транспортного засобу «TOYOTA LAND CRUISER 150» p.н. [NUMBER] /а.с.21,22/. Послуги із зберігання транспортного засобу, переміщеного попередньо евакуатором є похідними від послуг евакуатора, тому теж не підлягають задоволенню. щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди Положеннями\~статті 23 ЦК України\~встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння\~\~її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до частини першої\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з пунктом 1 частини другої\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої\~статті 1187 ЦК України\~джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно із частиною другою\~статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини. Разом з тим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Відсутність обвинувального вироку чи наявність постанови слідчого про відмову\~\~\~у порушенні кримінальної справи не звільняє відповідача від обов`язку доказування своєї невинуватості. Відповідно до положень частини третьої статті\~12, частини першої\~\~\~статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування\~\~(частина перша\~статті 77 ЦПК України). Згідно із частинами першою-третьою\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам\~в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 24 червня 2024 року у справі №201/759/24 постановлено ухвалу, якою [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності, у зв`язку із примиренням винного та потерпілого на підставі ст.46 КК України, кримінальне провадження закрите /а.с.26-29/. Свою вину [PERSON] у судовому засіданні визнав, відшкодував збитки, спричинені безпосередньо потерпілому [PERSON] . Проаналізувавши доводи сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку про те, що заподіяна позивачу моральна шкода внаслідок ДТП підлягає відшкодуванню відповідачем, як власником джерела підвищеної небезпеки, оскільки останній у судовому засіданні не довів, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу цивільного позивача. При цьому судом була враховано, що позивачем не зазначено, які саме душевні страждання він зазнав, з урахуванням чого, на підставі\~частини другої\~статті 1193 ЦК України, зменшено розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи із засад виваженості, розумності й справедливості та вирішено, відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн буде справедливим розміром. розподіл судових витрат. Щодо витрат, пов`язаних із проведенням експертизи. Враховуючи положення ч. 6 ст.\~139, п. 3 ч. 2 ст.\~141 ЦПК України, наявність в матеріалах справи висновку [PERSON] , який має кваліфікацію судового експерта, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів витрати, пов`язані із проведенням експертизи - за складення висновку експертом Дроздовим Ю.В. згідно квитанції від 25.10.2024 на суму 4800 грн /а.с. 63/. Суд виснує, що витрати на експерта по ДТП можуть бути відшкодовані, навіть якщо майнова шкода не відшкодовується у заявленому розмірі позивачем, однак експертиза була використана як один із доказів під час розгляду цивільної справи. щодо судового збору. Розмір сплаченого судового збору 2562,39 грн (а.с. 80). У силу приписів ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У цій справі [PERSON] заявив позов про відшкодування завданого майнового збитку\~в результаті ДТП в розмірі 221\~239,58 грн та сплатив судовий збір в сумі 2562,39 грн, однак судом позов задоволено частково і стягнуто з відповідачів солідарно на користь позивача 4800 грн на відшкодування витрат на проведену експертизу та із [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн. Витрати пов`язані з розглядом позовної заяви [PERSON] підлягають відшкодуванню відповідачем ТОВ «УЛФ -ФІНАНС» на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 27,80 грн (4800/2 x2562,39/221239,58 грн). Судові витати, пов`язані з розглядом позовної заяви [PERSON] підлягають відшкодуванню відповідачем [PERSON] на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 51 грн ((4800/2+2000) x2562,39/221239,58грн). щодо відшкодування витрат на правничу допомогу Позивачем заявлено 42 500 грн відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Судом задоволено позов на загальну суму 6800 грн, з урахуванням пропорційності із відповідачів солідарно належить стягнути 1306 грн 30 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial