Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-02 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. 07.09.2018 між сторонами було укладено Договір оперативного лізингу автомобіля № 07/09/2018, за умовами якого відповідач передав у користування позивача автомобіль «MERCEDES-BENZ S560» 2018 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] з можливістю викупу вказаного транспортного засобу. Позивачем було здійснено оплату по договору на загальну суму 4 731 959, 94 грн. Разом з тим, у квітні 2020 року позивачу стало відомо, що укладений між сторонами Договір є нікчемним, оскільки відповідно до ст. 215, 216, 220, 799, 806 Цивільного кодексу України , укладений без додержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення, а тому не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Позивач у зв`язку з цим припинив виплати по Договору та направив відповідачу листа щодо позасудового вирішення даного питання шляхом викупу зазначеного транспортного засобу. Відповідач у свою чергу почав вживати заходи щодо відібрання спірного автомобіля не у передбачений законом спосіб. 13.06.2020 відповідачу було направлено претензію щодо повернення сплачених позивачем коштів на виконання умов нікчемного правочину в сумі 4 913 546, 00 грн., яка була залишена відповідачем поза увагою. Позивач вважає, що оскільки вказаний Договір є нікчемним в силу закону, сторони цього правочину мають повернути одна одній у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину. Отже неповернення сплачених на виконання спірного Договору коштів порушує права позивача, а тому представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] 4 731 959 грн. 94 коп. отриманих на виконання недійсного правочину; витрати по сплаті судового збору, витрати на правову допомогу та витрати на проведення незалежної оцінки транспортного засобу у розмірі 5 000,00 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.09.2022, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду 07.02.2023, в задоволенні позову відмовлено. 09.10.2024 постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 07.11.2024 Шевченківським районним судом м. Києва прийняти до провадження позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Рента Кар» про стягнення коштів отриманих на виконання недійсного правочину. Представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог а частині стягнення сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до розрахунку заборгованості 3% річних, який додається, за період з 22.01.2022 по 21.01.2025, сума до стягнення становить 293 432,37 грн., індекс інфляції за той же період - 1 533 122,34 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Представник відповідача заперечував щодо задоволення вимог у зв`язку із їх безпідставністю. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши наявні докази та надавши їм відповідну правову оцінку, суд приходить до наступних висновків. Встановлено, і не заперечується учасниками процесу, що 07 вересня 2018 року між ТОВ «ЛК «РЕНТ КАР» та [PERSON] було укладено договір оперативного лізингу автомобіля № 07/09/2018, відповідно до умов якого лізингодавець передає в платне користування лізингоотримувачеві належний лізингодавцеві на праві власності автомобіль марки «MERCEDES-BENZ S560», колір чорний, 2018 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . За умовами підпункту 2.2 вказаного договору лізингоотримувач зобов`язується по закінченню терміну дії договору повернути автомобіль у стані відповідному до зазначеного в акті прийому-передачі, з урахуванням нормального зношування. Відповідно до підпункту 2.4 договору оціночна вартість автомобіля на момент передачі обмовлена сторонами та становить 5 693 580,00 грн. Строк дії договору становить 36 місяців, але до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Договір укладений на строк з 07 вересня 2018 року по 09 вересня 2021 року і може бути продовжений сторонами (підпункти 2.5, 4.1 договору). Згідно із підпунктом 3.1 договору за користування автомобілем лізингоотримувач сплачує лізингодавцеві плату у розмірі та порядку, визначених цим договором. Відповідно до підпункту 7.1 договору лізингоодержувач зобов`язався, у тому числі, своєчасно та у повному обсязі сплатити лізингову плату. Положеннями пункту 8 договору визначений порядок викупу транспортного засобу. Підпунктами 8.1-8.3 договору передбачено, що транспортний засіб переходить у власність лізингоодержувача за умови сплати ним на користь лізингодавця суми 201 900,00 дол. США до 07 вересня 2021 року, по домовленому курсу на день остаточного погашення. Сплата вказаної суми може бути проведена лізингоодержувачем частинами, протягом дії цього договору. Сплата суми підтверджується розрахунковими документами лізингоодержувача. Перехід права власності на ТЗ від лізингодавця до лізингоодержувача оформлюється шляхом укладання в строк до 07 вересня 2021 року договору купівлі-продажу транспортного засобу, з урахуванням платежів, зроблених відповідно до підпункту 8.1, 8.2 цього договору. Згідно із підпунктом 10.3 договору датою припинення договору є дата повернення ТЗ, що знаходиться у користуванні лізингоодержувача. Відповідно до акта прийому-передачі автомобіля від 07 вересня 2018 року відповідач передав, а позивач прийняв ТЗ марки «MERCEDES-BENZ S560», колір чорний, 2018 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Позивач користувався спірним автомобілем з 07 вересня 2018 року по 02 червня 2020 року. За період з 07 вересня 2018 року по 02 червня 2020 року позивач вносив відповідні платежі за користування предметом лізингу на загальну суму 3 038 759,94 грн. Зазначене підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 01 жовтня 2018 року № 12 на суму 154 946,18 грн, квитанцією до прибуткового касового ордеру від 01 листопада 2018 року № 15 на суму 180 658,79 грн, квитанцією до прибуткового касового ордеру від 03 грудня 2018 року № 23 на суму 180 804,62 грн, квитанцією до прибуткового касового ордеру від 07 лютого 2019 року № 12 на суму 176 174,35 грн, довідкою від 19 червня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] на ім`я [PERSON] з якої вбачається оплата лізингового платежу за договором оперативного лізингу автомобіля № 07/09/2018 від [PERSON] на суму 185 000,00 грн та довідкою від 22 червня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» № IKV5PG8VA095CP1A на ім`я [PERSON] з якої вбачається оплата лізингових платежів за договором оперативного лізингу автомобіля № 07/09/2018 за період з 01 січня 2019 року по 22 червня 2020 року на суму 2 161 176,00 грн. Згідно із листом Яремчанського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 26 червня 2020 року № 3415/108/52 03 червня 2020 року автомобіль було вилучено у позивача працівниками Яремчанського ВП ГУНП в Івано-Франківській області на підставі заяви представника відповідача про вчинення кримінального правопорушення. Також згідно вказаного листа автомобіль зберігається на території Яремчанського ВП ГУНП в Івано-Франківській області. Представник позивача вказує на те, що укладений сторонами договір є нікчемним, оскільки нотаріально не завірений як то передбачено положеннями Цивільного кодексу України, про що [PERSON] стало відомо у квітні 2020 року. Відтак грошова сума, сплачена позивачем, має бути повернута. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із частинами першою та другою статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно із підпунктом 14.1.97 пункту 14.1 статті 14 ПК України оперативний лізинг (оренда) - операція юридичної чи фізичної особи (лізингодавця/ орендодавця), за якою лізингодавець / орендодавець передає іншій особі (лізингоодержувачу /орендарю) основні засоби, придбані або виготовлені лізингодавцем /орендодавцем, на умовах інших, ніж ті, що передбачаються фінансовим лізингом. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що відповідає змісту статті 628 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то, згідно з частиною другою статті 799 ЦК України, договір підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) виклала висновок, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Так, як свідчать матеріали справи, договір оперативного лізингу автомобіля № 07/09/2018 від 07.08.2018, укладений між сторонами, нотаріально не посвідчений. Зважаючи на вищенаведене такий договір, відповідно до закону, є нікчемним і не підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Так, відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався, про що і зазначив Верховний Суд у постанові від 09.10.2024, винесеної за результатами розгляду касаційної скарги у даній справі. Так, у разі застосування реституції за недійсним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався. Вказаний висновок Верховний Суд зробив у постанові від 22 липня 2020 року у справі № 466/3470/15-ц. Як зазначено вище, з доказів поданих стороною позивача вбачається, що загальна сума сплачених платежів становить 3 038 759, 94 грн. Представником відповідача під час розгляду справи не заперечувалась та обставина, і про це йдеться у письмових поясненнях представника Товариства, що позивач сплатив за користування автомобілем 3 038 759,94 грн. Представник [PERSON] вказує, що крім лізингових платежів, позивачем на виконання умов договору було сплачено і авансовий платіж у розмірі 64 000 доларів США, що підтверджується п. 2.4. Договору оперативного лізингу автомобіля №07/09/2018 від 07.09.2018. Так, як свідчить п. 2.4. договору, авансовий платіж в сумі 64 000,00 доларів США, оплачений на момент підписання договору, проте зазначене не є достатнім доказом здійснення платежу, як і довідка відповідача № 28-1/4/20 від 28.04.2020 про відсутність у [PERSON] заборгованості з оплати станом на 31.03.2020, за відсутності банківських виписок, квитанцій про відповідну оплату, або інших документів, що підтверджують переказ коштів. Слід зазначити, що клопотання про витребування доказів під час розгляду справи заявлено не було. За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частинами 1,2 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено, що авансовий платіж за договором лізингу, укладеним між сторонами у розмірі 64 000,00 доларів США було проведено, а тому вважає за необхідне відмовити у задоволення заявлених вимог в цій частині. З іншого боку, як зазначалось матеріали справи містять докази здійснення [PERSON] лізингових платежів на суму 3 038 759,94 грн., а тому з огляду на вищенаведені норми чинного законодавства України наявні підстави для стягнення з відповідача на користь [PERSON] грошових коштів у такій сумі. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України). Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Так, представник позивача просить стягнути з Товариства 3% річних та інфляційні збитки за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 22.01.2022 по 21.05.2025 (дата подачі заяви про збільшення розміру позовних вимог). Разом з тим, 15 березня 2022 року був прийнятий Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», що набрав чинності 17 березня 2022 року. Цим Законом розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 відповідно до якого в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) Отже п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що положення статті 625 ЦК України до грошових зобов`язань застосовуються лише до початку дії воєнного стану. Зазначене узгоджується з висновками, зробленими Верховним Судом у справі № 183/7850/22 (аостанова від 31.01.2024). З огляду на вказані положення закону, вимога про стягнення трьох процентів річних та інфляційних, нараховані за прострочення повернення лізингових платежів за період з 24 лютого 2022 року не можуть бути задоволені. За таких обставин, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь [PERSON] 3% та інфляційних збитків за період з 22.01.2022 по 23.02.2022, виходячи з суми грошового зобов`язання у розмірі 3 038 759,94 грн. Так, за зазначений період інфляційне збільшення становить 48 620,16 грн., 3% річних - 8 491,88 грн. Таким чином на користь позивача підлягає стягненню - 3 095 871 грн. 98 коп. Щодо повернення [PERSON] предмету лізингу Товариству з обмеженою відповідальністю «ЛК «Рент Кар» слід зазначити, що транспортний засіб був вилучений у позивача та зберігався на території Яремчанського ВП ГУНП в Івано-Франківській області. Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що автомобіль було повернуто [PERSON] в користування. Також представник позивача просить здійснити розподіл судових витрат та стягнути з відповідача судовий збір, витрати на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн. та витрати на проведення незалежної оцінки транспортного засобу у розмірі 5 000,00 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, як це вбачається з положень ч. 1 ст. 134 ЦПК України. При поданні позовної заяви позивач наводив попередній (орієнтовний) розрахунок позовних вимог, отже позивачами дотримано вимоги ч. 1 ст. 134 ЦПК України. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Виходячи зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Разом з ти, відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 24 червня 2021 року у справі № 761/14537/15-ц та від 27 січня 2021 року у справі № 659/226/19. Суд зауважує, що клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу відповідачами в порядку частини п`ятої статті 137 ЦПК України до суду не подавалось. Як свідчать матеріали справи, 10.05.2020 між [PERSON] та адвокатом Буничем Романом Михайовичем було укладено договір № 22/2020 про надання правової допомоги. Акт виконаних робіт до договору про надання правової допомоги № 22/2020 від 10.05.2020 містить в собі послуги, що були надані адвокатом на суму 20 000,00 грн. Квитанція № 003797 від 24.06.2020 свідчить про те, що за надані послуги позивачем було сплачено вищезазначену суму. Норми процесуального закону передбачають можливість стягнення не тільки судових витрат, які вже фактично понесені стороною, а й судових витрат, що мають бути сплачені у майбутньому за умови підтвердження розміру таких витрат належними доказами, про що неодноразово наголошував Верховний Суд, зокрема, у постановах від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц та від 16.04.2020 по справі №727/4597/19. Зважаючи на викладене, суд з урахуванням приписів ст. 141 ЦПК України вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 15 140,00 грн. Разом з тим, стороною позивача не було доведено, що 5 000,00 грн., сплачені на проведення незалежної оцінки транспортного засобу, є в розумінні положень ст. 141 ЦПК України судовими витратами. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial