Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-15 00:00:00

25.06.2025 [PERSON] через представника, адвоката Холодняка В.М. звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, що складається із нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , на території Балаклеївської територіальної громади Черкаського району Черкаської області. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] в с. Будки Черкаського району Черкаської області померла [PERSON] , яка на день смерті сама проживала та була зареєстрована за адресою [ADDRESS] та була рідною тіткою позивачки по материнській лінії. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою [ADDRESS] . За життя [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON] , синові позивачки в справі, який висловлював намір прийняти спадщину. Позивачка в справі не зверталася за оформленням спадкових прав, оскільки вважала, що її син прийняв спадщину, однак він не вчинив жодних дій для прийняття спадщини, про це повідомив позивачку в розмові 21 або 22.06.2025. Стверджує, що інших спадкоємців немає. 24.06.2025 з правовстановлюючими документами на вказане майно позивач звернулася до приватного нотаріуса та того ж дня постановою нотаріуса їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки пропущений строк прийняття спадщини, який закінчився 20.06.2025, в зв`язку з чим необхідно в судовому порядку визначити додатковий строк для прийняття спадщини. Вважає, що пропустила строк звернення з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори з поважних причин, оскільки не володіла інформацією про те, що син, який є спадкоємцем за заповітом, не подавав заяви про прийняття спадщини. Крім того, вважає, що пропущений строк для прийняття спадщини є незначним, в зв`язку з чим звернулася до суду з вказаною позовною заявою. Ухвалою суду від 30.06.2025 відкрито загальне позовне провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання на 16.07.2025. 09.07.2025 на адресу суду надійшла письмова заява Балаклеївського сільського голови, зі змісту якої вбачається, що відповідач визнає позов та клопоче про розгляд справи без його присутності. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Холодняк В.М. у підготовче судове засідання не з`явилися, звернулися до суду з заявою, в якій просять підготовче провадження провести без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та на їх задоволенні наполягають. Третя особа, [PERSON] в підготовче судове засідання не прибув, причин неявки не повідомив. Про дату та час судового розгляду повідомлявся шляхом направлення повістки про виклик до суду, копій позовної заяви із додатками, ухвали про відкриття провадження в справі за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою місця проживання, що відповідає вимогам п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України. Вказане поштове відправлення повернуте відправникові у зв`язку із відсутністю адресата за вказаною адресою, відтак останній вважається належним чином повідомленим про судове засідання, що відповідає вимогам п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, його неявка не перешкоджає проведенню судового засідання, оскільки не встановлено жодної із підстав, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, пов`язаної із належним здійсненням правосуддя, зокрема сформульованої в справі «Сидоренко проти України» (Sydorenko v. Ukraine (dec.), №73193/12, 18 February 2021), загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають належного вручення судових документів стороні, однак стаття 6 Конвенції не заходить так далеко, що зобов`язує національні органи влади забезпечити ідеально функціонуючу поштову систему. Органи влади несуть відповідальність лише за ненадсилання заявнику відповідних документів. Той факт, що заявниця не отримала кореспонденцію, надіслану їй Вищим спеціалізованим судом, сам по собі не є достатнім для того, щоб закласти аргументовану основу для заяви про те, що права заявниці за статтею 6 § 1 Конвенції були порушені. Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №913/879/17, від 21.05.2020 року у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі №24/260-23/52-б). Відповідач правом на подання відзиву не скористався, будь-яких клопотань чи заяв про неможливість подання відзиву у встановлений судом строк від відповідача не надходило. Клопотання про відкладення судового засідання відповідачем не подано. Частиною 8 статті 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. За відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами справи. Водночас, суд враховує, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу з допомогою технічних засобів не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, яка викладена у письмових заявах, приходить до наступного висновку. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Смілянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 21.12.2024, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в с. Будки Черкаського району Черкаської області, про що 21.12.2024 складений актовий запис про смерть №1442. Станом на день смерті [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , інших осіб за вказаною адресою зареєстровано не було та фактично не проживали, що вбачається із довідки Відділу «Центр надання адміністративних послуг» Виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради. 11.10.2004 секретарем виконкому Костянтинівської сільської ради посвідчений заповіт, яким [PERSON] [INFO] , все своє майно заповіла [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок, що видане Виконавчим комітетом Костянтинівської сільської ради 26.12.2002 на підставі рішення Виконкому Костянтинівської сільської ради від 24.12.2002 №50, [PERSON] на праві приватної власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] . З державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯИ №692528, [PERSON] на підставі рішень Костянтинівської сільської ради від 18.12.1996 №6-22 та від 10.12.2009 №30-7/V належить земельна ділянка площею 0,1666 га, що розташована за адресою [ADDRESS] . Таким чином, після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на вказані об`єкти нерухомого майна. За повідомленням приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Таран Г.В., після смерті [INFO] [PERSON] , із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину зверталася племінниця померлої, [PERSON] . Згідно із заповітом, що посвідчений секретарем Костянтинівської сільської ради від 11.10.2004, номер в реєстрі 129, [PERSON] заповіла все належне їй майно [PERSON] , заповіт не змінений та не скасований. Як вбачається із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.06.2025, винесеної приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Таран Г.В., [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку, що за адресою [ADDRESS] у зв`язку із пропуском встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини. В матеріалах справи наявний витяг зі спадкового реєстру, сформований у зв`язку із реєстрацією спадкової справи 24.06.2025 після смерті [INFO] [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З матеріалів справи судом встановлено, що позивач в справі, [PERSON] (прізвище до шлюбу [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 12.01.1980) для [PERSON] є племінницею, оскільки мати позивачки, [PERSON] (прізвище до шлюбу [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 22.07.1961) [PERSON] для [PERSON] була рідною сестрою. Остання обставина підтверджується копіями свідоцтва про народження № [NUMBER] від 19.03.1938 щодо [PERSON] та серії [NUMBER] від 13.05.1950 про народження [PERSON] , з яких вбачається, що вказані особи мають спільних батьків. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , що видане Виконавчим комітетом Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області 22.07.2019. Відповідно до ч. 3 ст. 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Таким чином, позивач [PERSON] має право на спадкування після смерті своєї тітки [PERSON] за правом представлення. Згідно з ч. 1-2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. В особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Враховуючи, що доказів постійного проживання спадкоємця за заповітом, [PERSON] або позивачки в справі, [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, матеріали справи не містять, вказані особи для прийняття спадщини після смерті спадкодавця мали подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Як встановлено під час судового розгляду, [PERSON] не вчинив дій для прийняття спадщини, а [PERSON] строк для прийняття спадщини, визначений відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, що спливав 20.06.2025, пропустила, оскільки звернулася до нотаріуса 24.06.2025. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За ч. 3 ст. 1272 ЦК України, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23.08.2017 №6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.10.2019 у справі №766/14595/16, від 30.01.2020 у справі №487/2375/18, від 31.01.2020 у справі №450/1383/18. З урахуванням викладеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому, необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Аналогічну за змістом правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №127/12911/18. Як вбачається з позовної заяви, позивач [PERSON] як на підставу поважності причин пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] зазначає поведінку спадкоємця за заповітом, який повідомляв про намір прийняття спадщини, однак не вчинив відповідних дій, чим унеможливив її звернення за оформленням спадкових прав у встановлений строк. Відповідно до правової позиції, сформульованої Верховним Судом 21.09.2020 в справі №130/2517/18 у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Враховуючи обставини справи, зокрема недобросовісну поведінку відповідачів, а також наведені позивачем причини, які є об`єктивними та істотними труднощами, суди відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Застосовуючи такий підхід до обставин даної справи, суд вважає, що позивач добросовісно покладалася на поведінку сина, спадкоємця за заповітом після смерті [PERSON] , тому не подавала заяви про прийняття спадщини, однак [PERSON] не вчинив жодних дій для прийняття спадщини, чим відмовився від спадкових прав і, не повідомивши про це вчасно іншу особу, яка могла бути закликаною до спадкування за законом, перешкодив їй скористатися відповідним правом в належний для цього строк. Відтак обставини щодо пропуску строку звернення до суду не залежали від волі позивачки, а спричинені діями іншої особи. При цьому судом враховується, що належними відповідачами у спорах про призначення додаткового строку для прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину у встановлений законом строк (висновок, сформульований Верховним Судом в постанові від 15.07.2020 в справі №759/3515/19), однак за обставинами даної справи такі спадкоємці відсутні, що вбачається із інформації, наданої нотаріусом. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] звернулася із заявою про прийняття спадщини 24.06.2025, тобто через незначний час після закінчення строку, передбаченого ч. 1 ст. 1270 ЦК України, оскільки такий строк сплив 20.06.2025. Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 в справі №681/203/17-ц зазначив, що незначний часовий проміжок між закінченням строку прийняття спадщини та подачею позовної заяви про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є підставою для задоволення таких вимог. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч. 1-2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч. 3-4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку встановленому статтею 206 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Отже суд приходить до висновку про наявність визначених законом підстав для визначення [PERSON] додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача. На підставі викладеного, оскільки до початку підготовчого судового засідання від відповідача надійшла заява про визнання позову, при подачі позову до суду позивачем сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією від 25.06.2025, а суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви, наявні підстави для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову та стягнення з відповідача на користь позивача інших 50 відсотків судового збору. Відомості про наявність інших витрат, пов`язаних із розглядом справи, в матеріалах справи відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: approved