Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-10 00:00:00

01 травня 2025 року позивач [PERSON] (далі-позивач) звернулась до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі- АТ «Українська залізниця», відповідач) про стягнення недоплаченої частки заробітної плати. В обґрунтування своїх вимог позивач суду зазначила, що вона працювала оглядачем вагонів у структурному підрозділі «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», у листопаді 2024 року у зв`язку з реорганізацією переведена оглядачем вагонів до відокремленого підрозділу «Служба роботи станцій» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» де і працює по цей час. У 2017 році, 2018 році, 2019 році, 2020 році, 2021 році позивачу надавалась щорічна графікова тарифна відпустка. З цього приводу позивач кожного разу при наданні відпустки з особистою заявою зверталась до керівника із проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п.3.1.15 Колективного договору Експлуатаційного вагонного депо Батуринська на 2014-2015 роки, який є чинним по цей час яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Відповідач не попереджав Позивача про погіршення існуючих умов оплати праці. В порушення Колективного договору не надавалась матеріальна допомога на оздоровлення позивачу в розмірі мінімальної заробітної плати по Україні. Таким чином, враховуючи, що відповідач не попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці, а прийнята 31.03.2017 року спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. За таких обставин відповідач безпідставно недоплачував суму матеріальної допомоги позивачу. Позивачу [PERSON] про порушення її права стало відомо з листа-довідки відповідача, таким чином позивач звертається до суду з позовною заявою про поновлення його права в тримісячний термін. Позивачем відповідно до розрахунку заявлено вимогу про стягнення недоплаченої частки заробітної плати за 2017 рік сплачено 1600 грн., недоплачено 1600 грн., за 2018 рік сплачено 2301,25 грн., недоплачено 1421,75 грн., за 2019 рік 2627,50 грн. сплачено, недоплачено 1545,50 грн., за 2020 рік 2746,25 грн. сплачено, недоплачено 2253,75 грн., за 2021 рік 2837,50 грн. сплачено, недоплачено 3162,50 грн., всього 9983,50 грн. заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за період 2017-2021 роки (включно). які просить стягнути з відповідача. Ухвалою судді від 12 травня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач та представник позивача до судового засіданні не з`явилися ,про час та дату розгляду справи їх було повідомлено належним чином, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, пояснила що виплати позивачу нараховувались підприємством згідно вимог діючого законодавства. Заслухавши представників сторін, перевіривши письмові матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Як встановлено судом, позивач [PERSON] працює на підприємстві Відповідача\~оглядачем вагонів у відокремленому підрозділі «Служба роботи станцій» регіональної філії «Придніпровська залізниця» У відповідності до Інформації наданої Виробничим підрозділом «Служба роботи станцій» АТ «Українська залізниця» № 139 від 10.04.2025 року, працівнику пункту технічного обслуговування вагонів станції Кривий Ріг-Головний виробничого підрозділу «Служба роботи станцій» АТ «Українська залізниця» [PERSON] надано щорічну відпустки та було виплачено матеріальну допомогу до відпустки у розмірі: 2017 року виплачено 1600,00 грн., 2018 року виплачено 2301,25 грн., 2020 року виплачено 2627,50 грн., 2020 року виплачено 2746,25 грн., 2021 року виплачено 2837,50 грн. На конференції трудового колективу 25 березня 2014 року між адміністрацією і профспілковим комітетом відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» ДП Придніпровська залізниця прийнято Колективний договір Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на 2014-2015 роки (далі- Колективний договір). Відповідно до п. 1.1. Колективного договору, договір укладено з метою регулювання виробничих, трудових відносин та соціально-економічних інтересів працівників і адміністрації відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська». Зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін і затверджується на спільному засіданні адміністрації і профспілкового комітету, а всі інші на конференції трудового колективу, що визначено п. 1.4 Колективного договору. Пунктом 3.1.15 встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини ( у випадку поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. В окремих випадках матеріальна допомога на оздоровлення у більшому розмірі може встановлюватись начальником ДП «Придніпровська залізниця». Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч. 2 ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Як вбачається\~з матеріалів\~справи,\~пунктом 3.1.15 встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини ( у випадку поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. В окремих випадках матеріальна допомога на оздоровлення у більшому розмірі може встановлюватись начальником ДП «Придніпровська залізниця». Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці. Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Ст. 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними. Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Проаналізувавши у сукупності положення ст. ст. 22, 58 Конституції України, ст. 9 КЗпП України, суд дійшов висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотної сили. Таким чином, під час розрахунку та виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення підлягають застосуванню вимоги п.3.1.15 Колективного договору, згідно якого матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, яку обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. За Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2017 року був встановлений на рівні 1 600,00 грн., з 01 травня 2017 року - 1 684,00 грн., з 01 грудня 2017 року 1 762,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 000,00 грн., 2 105,00 грн., 2 202,50 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2018 року був встановлений на рівні 1 762,00 грн., з 01 липня 2018 року - 1 841,00 грн., з 01 грудня 2018 року 1 921,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2202,50 грн., 2 301,25 грн. та 2 401,25 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 723,00 грн. Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» встановлений прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2019 року був встановлений на рівні 1 921,00 грн., з 01 липня 2019 року - 2 007,00 грн., з 01 грудня 2 102,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 401,25 грн., 2 508,75 грн. та 2 627,50 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4 173,00 грн. Згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2020 року був встановлений на рівні 2 102,00 грн., з 01 липня 2020 року - 2 197,00 грн., з 01 грудня 2020 року 2 270,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 627,50 грн., 2 746,25 грн. та 2 837,50 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4 723,00 грн., з 01 вересня 2020 року 5 000,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2021 року був встановлений на рівні 2 270,00 грн., з 01 липня 2021 року - 2 379,00 грн., з 01 грудня 2021 року 2 481 грн., тому два прожиткових мінімуми для працездатних осіб, встановлених законом, становив 4 540,00 грн., 4 758,00 грн. та 4 962,00 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6 000,00 грн., з 01 грудня 2021 року 6 500,00 грн. Перевіривши наведені позивачем розрахунки, суд погоджується з ними і вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню недоплачена сума матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 9983,50 гривень, яка складається з: 3200,00 гривень( мінімальна заробітна плата в Україні за 2017 рік) 1600,00 гривень (сума, яка була виплачена позивачу) = 1600,00 гривень недоплачена допомога за 2017 рік; 3723,00 гривень( мінімальна заробітна плата в Україні за 2018 рік) 2301,25 гривень (сума, яка була виплачена позивачу) = 1421,75 гривень недоплачена допомога за 2018 рік; 4173,00 гривень ( мінімальна заробітна плата в Україні за 2019 рік) 2627,50 гривень (сума, яка була виплачена позивачу) = 1545,50 гривень недоплачена допомога за 2019 рік; 5000,00 гривень ( мінімальна заробітна плата в Україні за 2020 рік) 2746,25 гривень (сума, яка була виплачена позивачу) = 2253,75 гривень недоплачена допомога за 2020 рік; 6000,00 гривень ( мінімальна заробітна плата в Україні за 2021 рік) 2837,50 гривень (сума, яка була виплачена позивачу) = 3162,50 гривень недоплачена допомога за 2021 рік. Вирішуючи заяву представника відповідача щодо застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог, суд вважає її необґрунтованою, виходячи з наступного. Нормами ч. 2 ст. 233 КЗпП (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Законом України від 01.07.2022року №2352 ІХ, який набрав чинності 19.07.2022 року, внесені зміни до ст.233 КЗпП України, якими визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні ,у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Указаним Законом скасовано норми колишньої редакції ч. 2 ст.233 КЗпП, згідно з якою ,у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Отже, що стосується клопотання представника відповідача про застосування до вимог позивача тримісячного строку позовної давності, то воно судом оцінюється критично з урахуванням ч. 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці та ч. 2 ст. 233 КЗпП (в редакції, яка діяла станом до 19.07.2022 року), згідно якої у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яких строків. Відповідно дост.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу. Також, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з урахуванням результатів розгляду справи, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позову в розмірі 1211,20 гривень, оскільки позивач при зверненні до суду була звільнена від його сплати. На підставі викладеного,

Outcome: approved