Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

07.10.2011 у Амур-Нижньодніпровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 952. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] . [INFO] у подружжя [PERSON] народилася донька [PERSON] . Станом на 07.07.2025 шлюб не розірвано. 30.08.2013 [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняв у дар 180 242,00 грн, що підтверджується копією договору дарування грошових коштів, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю. за реєстровим № 2896. 30.08.2013 [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 30.08.2013, посвідченого тим же нотаріусом, за реєстровим № 2898 (далі Договір купівлі-продажу). Ціна договору 180 242,00 грн. Відповідно до пункту 11 Договору купівлі-продажу, Покупець довів до відома Продавця, а той узяв до уваги, що Покупець набуває зазначене майно у особисту приватну власність, за кошти, отримані у порядку дарування від батьків за договором дарування від 30.08.2013, посвідченим тим же нотаріусом (реєстр. № 2896). У тексті договору також зазначено, що особи, які могли б претендувати на право власності на ці кошти (або їх частку), витрачені на купівлю квартири, зокрема відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні. Позовними вимогами первісного позову є: визнання недійсною окремої частини договору купівлі-продажу квартири від 30.08.2013, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю. за реєстровим № 2898 у частині покупця; переведення на [PERSON] права покупця частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Оцінюючи вказані позовні вимоги та надані на їх підтвердження докази, суд звертає увагу на таке. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України, правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частина перша статті 626 ЦК України визначає, що договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, а покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалася на те, що квартира була придбана не за кошти батьків [PERSON] , а за спільні кошти подружжя [PERSON] , частину з яких, а саме 12 000 доларів США, позичила її сестра. Також [PERSON] зазначила, що умова п. 11 договору купівлі-продажу була результатом хитрощів з боку [PERSON] , який, на її думку, свідомо ухилився від оформлення квартири як спільного майна подружжя з метою унеможливити в майбутньому пред`явлення дружиною претензій щодо поділу такого майна. Суд критично оцінює вказані доводи позивача з огляду на таке. Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Положеннями статті 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини. Згідно з частинами першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 Сімейного кодексу України). Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. У частині другій та третій статті\~13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.\~Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. \~За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підтвердження своїх вимог щодо придбання квартири частково за позичені у сестри кошти, [PERSON] надала суду копію розписки від 27.08.2013, з якої випливає, що вона позичила у [PERSON] грошові кошти у розмірі 12 000 доларів США, які зобов`язалася повернути протягом 5 років. Оригінал розписки суду не надано, оскільки, як не заперечувала [PERSON] , він втрачений. Вказані обставини також підтвердила позикодавець [PERSON] , яка була допитана судом як свідок. Однак, оцінивши наведену копію розписки, суд доходить висновку, що вона не підтверджує факту укладення договору позики в інтересах сім`ї, а саме отримання позики [PERSON] для придбання спірної квартири, а також того, що відповідний договір був укладений за згодою та відома [PERSON] . У зв`язку з цим суд відхиляє зазначену розписку як неналежний доказ. Щодо показань свідка [PERSON] , суд зазначає, що також не приймає їх до уваги, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Тобто, показаннями свідка не може бути доведено факт укладення договору позики грошових коштів [PERSON] в інтересах сім`ї з метою придбання спірної квартири. При цьому суд бере до уваги, що відповідачем за первісним позовом [PERSON] надано копію нотаріально посвідченого договору дарування грошових коштів, дійсність якого не оспорювалася. Подаровані кошти були витрачені саме на купівлю спірної квартири, що підтверджується договором купівлі-продажу і не було спростовано позивачкою. Вирішуючи даний спір, суд,

Outcome: partial