Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-10 00:00:00

Короткий виклад обставин справи Позивач [PERSON] (далі позивач, позичальник) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (відповідач, позикодавець), третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова В.А. про визнання недійсним договору позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.10.2009 між [PERSON] , у якості позичальника та відповідачем, [PERSON] , у якості позикодавця було укладено договір позики від 21.10.2009 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А., реєстровий № 4096, згідно з пунктом 1 якого, позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 32500 доларів США та зобов`язався повернути не пізніше 21.10.2010. З метою забезпечення зобов`язань за договором позики, цього ж дня між позивачем та відповідачем було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., реєстровий № 4098 (далі договір про задоволення вимог іпотекодержателя), згідно з умовами якого виконання зобов`язання за договором позики було забезпечено трикімнатною квартирою [ADDRESS] . 22.10.2010 між позивачем та відповідачем було укладено додатковий договір № 1 до договору позики , згідно з яким було змінено суму позики на 38\~125 доларів США, а кінцевий строк повернення встановлено не пізніше 21.10.2011. Позивач заперечує дійсність укладеного з відповідачем договору позики. Стверджує, що його умови суперечать вимогам чинного законодавства (пунктом 5 вказаного договору неустойка визначена в твердій грошовій сумі, а не у процентах, що суперечить ст. 549 ЦК України; зазначення в договорі позики грошових зобов`язань боржника в іноземній валюті (доларах США) суперечить ст. 524 ЦК України), договір укладено під впливом обману з боку відповідача та на вкрай невигідних умовах, а тому такий договір є оспорюваним та має бути визнаний судом недійсним. Рух справи Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від справу передано для розгляду судді Дяченку О.М. (т. 1 а.с. 174). Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23.08.2024 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження. З метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі (т. 1 а.с. 177-178). 10.10.2024 до Київського районного суду м. Харкова від відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строку позовної давності (т. 1 а.с. 202-208). 21.10.2024 до Київського районного суду м. Харкова від відповідача [PERSON] надійшла заява про залучення співвідповідача [PERSON] (т. 1 а.с. 214-215). 01.11.2024 до Київського районного суду м. Харкова від третьої особи приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Широкової В.А. надійшла заява про слухання справи за її відсутності (т. 1 а.с. 219). Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07.11.2024 розглянуто клопотання учасників провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (т. 2 а.с. 40-44). 17.01.2025 до Київського районного суду м. Харкова від представника позивача надійшли заперечення на клопотання (заяву) про застосування строку позовної давності. Позиція учасників справи Представник позивач адвокат Мірошник Р.С., у судовому засідання вимоги позовної заяви підтримав, покликаючись на обставини викладені в позовній заяві, та просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про час, день та місце розгляду справи. Відповідач правом надання відзиву на позовну заяву не скористався, заяв про відкладення розгляду справи не подавав. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова В.А. в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про час, день та місце розгляду справи; подала заява про розгляд справи за її відсутності. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини своєї неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З огляду на зазначене, суд вважає за можливим проводити розгляд справи без учасників справи, які не з`явилися. Дослідивши матеріали справи за позовом, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що 21.10.2009 між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. та зареєстровано у реєстрі за № 4096 (т. 1 а.с. 10). Згідно з умовами Договору позики (п. 1) позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник - прийняв валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 32 500 доларів США. Позичальник зобов`язався повернути позикодавцю валютні цінності у порядку та строки, передбачені Договором. Кінцевий строк повернення позики встановлено до 21.10.2010. Пунктом 10 Договору позики передбачено, що зміст тексту договору відповідає вільному волевиявленню позичальника та позикодавця. Відповідно до п. 11 Договору позики позичальник отримав від позикодавця валютні цінності в сумі 32 500 доларів США ще до підписання цього договору. Позичальник зобов`язався повернути позикодавцю валютні цінності у порядку та строки, передбачені Договором. Кінцевий строк повернення позики встановлено до 21.10.2010. 22.10.2010 між сторонами укладено Додатковий договір № 1 до Договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., зареєстрований в реєстрі за № 2398 (далі Додатковий договір). Згідно умов вказаного Додаткового договору внесено відповідні зміни до Договору позики, згідно яких відповідач отримав від позивача валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 38125 доларів США, які зобов`язався повернути позивачу у порядку та строки, передбачені Додатковим договором, щомісячними платежами, з першим платежем не пізніше 21.10.2010 року в розмірі 5625 доларів США та з датою остаточного розрахунку не пізніше 21.10.2011 року. Зазначений Додатковий договір є невід`ємною частиною Договору позики. Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (ч. 1 ст. 233 ЦК України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 5, 19 та 20 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до статей 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Обґрунтовуючи позовні вимоги визнання договору позики недійсним, [PERSON] посилався на те, що пунктом 5 вказаного договору неустойка визначена в твердій грошовій сумі, а не у процентах, що суперечить ст. 549 ЦК України; зазначення в договорі позики грошових зобов`язань боржника в іноземній валюті (доларах США) суперечить ст. 524 ЦК України; договір вчинений під впливом обману і він не правильно сприймав обставини, які мають істотне значення внаслідок умисних дій відповідача, і таке неправильне сприйняття безпосередньо пов`язане і є наслідком умисних дій іншої особи. У постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 6-2766цс16 зроблено висновок, згідно з яким правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. В постанові Верховного Суду від 28.08.2019 у справі № 753/10863/16-ц викладено правовий висновок про те, що за змістом статті 230 ЦК України правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 489/3570/16-ц аналіз статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). В постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 910/18600/19 вказано, що при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Як встановлено матеріалами справи позивач отримав валютні цінності від [PERSON] до підписання Договору позику, в подальшому виконував умови цього договору, і 22.10.2010 між позивачем та відповідачем укладено додатковий договір № 1 до договору позики , згідно з яким було змінено суму позики на 38\~125 доларів США, та змінено кінцевий строк повернення позики, а саме, встановлено не пізніше 21.10.2011. Суд зазначає, що рішенням Московського районного суду м. Харкова у справі № 643/12049/13-ц позов [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів по Договору позики від 21.10.2009 укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. та зареєстровано у реєстрі за № 4096 - задоволено, стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 758738,45 грн. Постановою Харківського апеляційного суду від 30.04.2014 у справі № 643/12049/13-ц апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Московського районного суду м. Харкова від 13.03.2014 залишено без змін. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 13.03.2014 набрало законної сили, до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не оскаржено. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 13.03.2023 є преюдиційним для цієї справи. Таким чином, суд не бере до уваги доводи позивача про те, що пунктом 5 вказаного договору неустойка визначена в твердій грошовій сумі, а не у процентах, що суперечить ст. 549 ЦК України; зазначення в договорі позики грошових зобов`язань боржника в іноземній валюті (доларах США) суперечить ст. 524 ЦК України; позивач виконав зобов`язання за Договором позики частково в сумі 5\~625 доларів США, в іншій частині щодо стягнення заборгованості за Договором позики рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.03.2014 у справі № 643/12049/13-ц встановлено наявність заборгованості за договором позики, надана оцінка вказаним аргументам та заборгованість стягнена в Національній валюті України, в гривні. Судове рішення набрало законної сили. Конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. При цьому за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається на учасників справи. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідатиме встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Проте, позивачем не доведено обставин та не надано доказів, що підтверджують обман щодо істотних умов договору, обставин, якими супроводжувалося нотаріальне посвідчення договору позики тощо, тобто не доведено наявність обману зі сторони відповідача, в чому він наполягав та істотність цих обставин для вирішення справи. Як вбачається з договору позики позивач діяв добровільно, перебував при здоровому розумінні та ясній пам`яті, розумів значення своїх дій, та правові наслідки, попередньо ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладання ними договорів/ зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину/, спірний правочин підписаний без застережень позивачем та посвідчений нотаріусом. При цьому, матеріалами справи та рішеннями судів підтверджено, що [PERSON] після укладення спірного договору виконував взяті на себе зобов`язання, як зазначає сам позивач. Та обставина, що позивач при вчиненні правочину під впливом обману не правильно сприймав обставини, які мають істотне значення внаслідок умисних дій відповідача є недоведеною, оскільки сам позивач в своїй позовній заяві зазначає, що він самостійно здійснив пошук позикодавця, порівняв умови кредитування, і вибрав оптимальніші умови для себе, а тому це не може бути підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним, бо у момент укладення договору сторонами чи іншими учасниками цивільного процесу не вчинялись будь-які навмисні протиправні дії. Крім того, висновок суду щодо відсутності доказів на підтвердження позивачем заявлених ним вимог повністю узгоджується із правовими позиціями, викладеними відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де зазначено про необхідність відповідно до положень ст. ст. 229 - 230 ЦК України доведення саме особою, яка діяла під впливом обману наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману. Доказів про те, що позивач на момент укладення договору позики не усвідомлював свої дії матеріали справи не містять. Крім того, суд не приймає до уваги посилання представника позивача на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.01.2012 стосовно [PERSON] , як на підтвердження обставин введення позивача в оману під час підписання договору позики, оскільки відповідно до відомостей з Єдиного реєстру судових рішень України, постановою Верховного Суду України від 19.10.2015 зазначений вирок скасовано. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). Суд вважає, що задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами сторін. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18.07.2006). Щодо клопотання відповідача про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності суд зазначає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то суд повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в позові понесені судові витрати залишаються на стороні, яка їх понесла.

Outcome: dismissed