Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до Октябрського районного суду міста Полтава із позовом до ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ, із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Янової О. Є.,- «Про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини», в якій просила визначити додатковий строк для подачі нею до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини за законом після смерті її матері - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (серії [NUMBER] від 13.07.2021 року), виданим Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) (актовий запис № 145 від 13.07.2021 року), терміном в один місяць з часу набрання рішенням суду законної сили (т. 1 а. с. 1 3). На обґрунтування позову зазначила, що [INFO] померла її матір - [PERSON] , [INFO] , внаслідок чого відкрилася спадщина, до складу якої входить: -квартира [ADDRESS] , що належить позивачу та померлій на праві спільної власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 04.05.2007 року, виданого ХАРКІВСЬКОЮ МІСЬКОЮ РАДОЮ; -та земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6324284500:01:002:0166, що належить померлій на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку (серії ХР № 122900 від 08.04.2004 року). Позивач є єдиним спадкоємцем померлої, інших спадкоємців за заповітом чи за законом немає. У встановлений законом шестимісячний строк вона не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у зв`язку з тим, що в неї на вихованні перебуває маленька дитина - [PERSON] , [INFO] . Весь час вона проводить біля дитини, так як вона потребує постійної уваги та догляду. Дитина іноді хворіє. До того ж в 2021 році в Україні була епідемія вірусу SARS-COV-2 (COVID-19), в зв`язку з чим вона практично не перебувала в громадських та інших місцях, щоб не захворіти та не створювати загрози зараження дитини. Крім того, в неї досить скрутне матеріальне становище, так як вона перебуває в декретній відпустці. В зв`язку з вищевикладеним, в неї не було можливості звернутися до нотаріуса задля реєстрування спадщини. Після повторного щеплення від вірусу SARS-COV-2 (COVID-19) 25.01.2022 року вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, так як пропущені строки для подачі відповідної заяви про прийняття спадщини, який можливо продовжити лише в судовому порядку. Раніше подати позов до суду вона не мала можливості, так як в зв`язку з військовою агресією була вимушена виїхати до республіки Польща для збереження свого життя та життя дитини. Вказана позовна заява надійшла з Октябрського районного суду міста Полтави в порядку частини 1 статті 31 Цивільного процесуального кодексу України, зареєстрована за вхідним № 548/23-вх від 31.01.2023 року із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 554/9430/22 (провадження № 2/631/288/23) та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (т. 1 а. с. 55, 58). Відповідно до статті 32 цивільного процесуального кодифікованого закону України, спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана, а тому 06.02.2023 року ухвалою, постановленою Нововодолазьким районним судом Харківської області, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та розпочате підготовче провадження у справі (т. 1 а. с. 59 63). 01.03.2023 року в електронній\~формі,\~без допомоги\~та без\~використанням підсистеми\~«Електронний суд»\~Єдиної судової\~інформаційно-комунікаційної\~системи,\~а також\~без застосування\~кваліфікованого та\~удосконаленого підпису,\~тобто шляхом\~надсилання електронного\~листа на\~електронну пошту\~суду, [PERSON] подано клопотання, зареєстроване за вхідним № ЕП-339/23-вх, про залучення до участі у справі співвідповідача Нововодолазьку об`єднану територіальну громаду, яка розташована за адресом: вулиця Донця Григорія, будинок № 14, селище міського типу Нова Водолага Харківського району Харківської області,- так як земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим № 6324284500:01:001:0166, державний акт на право власності на земельну ділянку (серії ХР № 122900) від 08.04.2004 року, розташована на території Рокитненського старостинського округу № 9, який входить до складу Нововодолазької об`єднаної територіальної\~громади (т. 1 а. с. 65). Крім того, 27.07.2023 року за вхідним № 4002/23-вх до суду надійшло клопотання про витребування у приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Янової О. Є., оригінал спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , яке задоволено частково та ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 27.07.2023 року, витребувано відповідну копію спадкової справи, долучено її до матеріалів провадження (вхідний № 4350/23-вх від 16.08.2023 року) та досліджено в ході судового розгляду по суті позовних вимог (т. 1 а. с. 78, 82 87, 92, 93 - 108). 03.10.2023 року за вхідним № ЕП-1838/23-вх в електронній формі, без допомоги та без використанням підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, а також без застосування кваліфікованого та удосконаленого підпису, тобто шляхом надсилання електронного листа на електронну пошту суду, та 06.10.2023 року за вхідним № 5411/23-вх в порядку виконання вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» № 851-IV від 22.05.2003 року (із змінами та доповненнями) та «Про електронні довірчі послуги» № 2155-VIII від 05.10.2017 року (із змінами та доповненнями) щодо його візуалізації на папері, відповідач ХАРКІВСЬКА МІСЬКА РАДА, від імені та в інтересах якої на підставі довіреності, виданої 23.10.2023 року керівником ради Тереховим І. О., без права передоручення та зі строком дії - до її скасування, діє головний спеціаліст-юрисконсульт Юридичного департаменту ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ Кукуєва В. І., надійшов відзив, в якому відповідач просить справу розглядати за їх відсутності, відмовити у задоволенні позову повністю та поновити строк для подання цього відзиву, обґрунтовуючи свою позицію тим, що 02.02.2022 року виникла руйнація будівлі Ради через ворожій обстріл, доступ до приміщення обмежено, кількість працівників юридичного відділу скоротилась, тому посилаючись на рішення Ради суддів України від 02.03.2022 року просили поновити строк на подання відзиву. Також зауважили, що позивач посилається на поважність пропуску законодавчо встановленого строку через виховання дитини, [INFO] , яка потребує на постійну увагу і догляд й іноді хворіє, а також через скрутне матеріальне становище, введення карантинних обмежень у зв`язку з пандемією коронавірусної хвороби (COVID-19), а також через запровадження воєнного стану на території України. За змістом частини 3 статті 1272 Цивільного кодексу України поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила цієї норми права можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року встановлено, що при вирішенні питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Посилання на те, що позивач не могла звернутися до нотаріальних органів із заявою про прийняття спадщини у зв`язку з вихованням маленької дитини - [PERSON] , [INFO] , яка періодично хворіє, а також через скрутне матеріальне становище, не заслуговують на увагу з огляду на роз`яснення Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», в яких зазначається, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є: тривала хвороба, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі. перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту наявності у дитини тяжких захворювань або інших обставин, що зумовлюють необхідність здійснення постійного та безперервного догляду за дитиною; або перебування дитини на тривалому стаціонарному лікуванні, яке б могло унеможливити подання позивачем заяви про прийняття спадщини протягом усього строку, відведеного для вчинення спадкоємцем цих дій. Одночасно не вбачається, що перенесені дитиною у різні часи захворювання є такими, що перешкоджали зверненню позивача до нотаріальних органів для прийняття спадщини. Також Верховний Суд у справі № 179/2117/17 (постанова від 24 грудня 2021 року) дійшов правового висновку, відповідно до якого складне матеріальне становище, періодичне лікування та незадовільний стан здоров`я не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. Крім цього, дійсно постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року N? 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року в Україні було запроваджено карантин. Внаслідок карантинних обмежень було зупинено рух громадського транспорту, а також обмежувалось пересування громадян та вводився ряд інших дій. Натомість Законом України від 17.03.2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» встановлено, що з дня оголошення карантину зупиняється перебіг строків звернення за отриманням адміністративних та інших послуг, визначених законом. Від дня припинення карантину перебіг цих строків продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Однак, ця норма не застосовується до вчинення нотаріальних дій, у тому числі, і тих, що пов`язані з можливим пропуском передбачених строків. Саме тому, навіть у період дії суворих карантинних обмежень, органами нотаріату вчинялись нотаріальні дії. Починаючи з літку 2020 року карантинні обмеження були поступово пом`якшенні, а спадкодавець померла аж [INFO] , тобто строк для прийняття спадщини розпочався у період, який не включав заборону перебувати у громадських місцях без спеціального дозволу, пересуватися у громадському транспорті тощо. Верховний Суд в постанові від 20 жовтня 2021 року у справі № 405/7111/19-ц (провадження № 61-10591св21) зробив правовий висновок, згідно з яким при оцінці наявності поважних причин для визначення додаткового строку на прийняття спадщини, суди повинні розмежовувати два періоди та оцінювати наявність об`єктивних, непереборних перешкод для реалізацією особою права на прийняття спадщини. Перший період - період визначений законом для прийняття спадщини (6 місяців від дня відкриття спадщини), а другий період - від дня закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини до дня звернення до суду із позовом при визначенні додаткового строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Крім того, посилання позивача на введення на території України військового стану як на поважну причину пропуску строку для прийняття спадщини також не заслуговує на увагу, так як шестимісячний строк для прийняття спадщини сплинув на початку січня 2022 року, тобто до введення воєнного стану, що був запроваджений з 24.02.2022 року. Отже, запровадження карантинних обмежень та введення воєнного стану не можуть розглядатись як безумовна поважна причина для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, а наявність інших причин пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій позивачем не доведено. Зазначені позивачем обставини беззаперечно не свідчать про те, що позивач була позбавлена можливості своєчасно звернутися із заявою про прийняття спадщини, і що такі причини пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Вищенаведене свідчить про недоведеність поважності причин пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини. Строк на прийняття спадщини по своїй сутності є присічним, оскільки його сплив призводить до того, що спадкоємець вважається таким, що не прийняв спадщину. Тобто сплив строку «присікає» право на прийняття спадщини. Таким чином позивач є такою, що не прийняла спадщину після смерті [PERSON] (т. 1 а. с. 127 153, 161 - 181). 25.10.2023 року за вхідним № 5742/23-вх позивач [PERSON] надала відповідь на відзив, в якому просила відмовити відповідачеві в поновленні строку для подачі відзиву на позовну заяву та задовольнити вимоги позовної заяви в повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію тим, що усі довідки та виписки з лікарень вона наддасть суду. За весь період пандемії вірусу SARS-COV-2 (COVID-19) на території України захворіло багато дітей, деякі з них померлі, тому вона максимально обмежувала перебування в громадських та інших місцях, оскільки у маленької дитини майже відсутній імунітет. Поліпшення карантинних норм відносно COVID-19 не свідчить про те, що дана інфекція десь ділась та люди на неї не хворіють. Вважає, що вищевказані аргументи є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для своєчасного звернення із заявою про прийняття спадщини від її померлої матері [PERSON] . З приводу поновлення строку для подачі відзиву на позовну заяву по даній справі вважає, що майже за півтора роки розгляду даної справи в суді ХАРКІВСЬКА МІСЬКА РАДА мала можливість подати відзив в строки, передбачені чинним законодавством, тим паче, що була обізнана про наявність даної справи в суді. Також додала, що згідно з правовстановлюючими документами на спірне майно у виді квартири [ADDRESS] , вона є її співвласником (т. 1 а. с. 186 193). 06.11.2023 року за вхідним № 6060/23-вх [PERSON] із дотриманням чинного законодавства подано власноручно підписане письмове клопотання, яке раніше надсилалось без дотримання вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» № 851-IV від 22.05.2003 року (із змінами та доповненнями) та «Про електронні довірчі послуги» № 2155-VIII від 05.10.2017 року (із змінами та доповненнями), що унеможливлювало його розгляд по суті, в якому вона просить залучити до участі у справі співвідповідача Нововодолазьку об`єднану територіальну громаду, яка розташована за адресом: вулиця Донця Григорія, будинок № 14, селище міського типу Нова Водолага Харківського району Харківської області,- так як земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим № 6324284500:01:001:0166, державний акт на право власності на земельну ділянку (серії ХР № 122900) від 08.04.2004 року, розташована на території Рокитненського старостинського округу № 9, який входить до складу Нововодолазької об`єднаної територіальної\~громади (т. 1 а. с. 205). Ухвалою, постановленою 13.11.2023 року Нововодолазьким районним судом Харківської області, суд задовольнив клопотання позивача, залучив до участі у справі в якості співвідповідача Нововодолазьку об`єднану\~територіальну громаду та оголосив перерву у\~підготовчому судовому\~засіданні (т. 1 а. с. 214 220). 24.11.2023 року голова Нововодолазької селищної ради Олександр Єсін в порядку самопредставництва надіслав заяву про заміну сторони у справі, зареєстровану за вхідним № 6546/23-вх, в якій просив замінити співвідповідача у справі - Нововодолазьку об`єднану територіальну громаду на належного НОВОВОДОЛАЗЬКУ СЕЛИЩНУ РАДУ (т. 1 а. с. 225). 01.03.2024 року відповідач у справі - ХАРКІВСЬКА МІСЬКА РАДА, від імені та в інтересах якої на підставі довіреності діє головний спеціаліст-юрисконсульт Юридичного департаменту ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ Кукуєва В. І.,\~надіслала заперечення,\~зареєстровані за\~вхідним №\~1405/24-вх\~від 01.03.2024\~року,\~в яких\~відповідач просить\~узадоволені позовних вимог [PERSON] відмовити, поклавши на неї судові витрати та зазначає, що відповідь на відзив надійшла 19.02.2024 року, а тому надання заперечень 26.02.2024 року вважається поданням їх в строк, і просить суд прийняти до відома, що вони не погоджується з доводами позивача, наведеними у відповіді на відзив. Предметом доказування у даній справі є встановлення наявності або відсутності поважних причин пропущеного позивачем строку на подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини. 3 матеріалів справи встановлено, що місце проживання спадкодавця та спадкоємця [PERSON] зареєстровано за різними адресами. Спадкодавець померла [INFO] , тому шестимісячній строк для прийняття спадщини що сплинув у січні 2022 року. Відповідно до висновків Верховного Суду складне матеріальне становище, періодичне лікування та незадовільний стан здоров`я не доводять факт поважності причин пропущення строку на прийняття спадщини (постанова Верховного Суду від 24.12.202, справа № 179/2117/17). Тривала хвороба спадкоємця може бути визнана поважної причиною для пропуску строку прийняття спадщини за умови беззаперечного встановлення, що позивач постійно хворіла та мала істотні вади здоров`я, доведення фактів перебування позивача на стаціонарному лікуванні протягом усього періоду для прийняття спадщини (схожі висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 10.06.2021, справа № 753/7530/20). Позивач не надає доказів перебуванні на тривалому стаціонарному лікуванні, яке б могло унеможливити подання заяви про прийняття спадщини протягом строку, відведеного для вчинення спадкоємцем цих дій. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через власну пасивну поведінку, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 та від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16. Крім того, спадкодавець померла [INFO] , отже строк для прийняття спадщини розпочався у період пом`якшених карантинних обмежень, які не включали заборону перебувати у громадських місцях без спеціального дозволу, пересуватися у громадському транспорті тощо. Позивач звернулась до нотаріальних органів у січні 2022 року, при цьому карантинні обмеження, спричиненні COVID-19, повністю скасовано з 01.07.2023 року. Отже, позивач, всупереч власних доводів, викладених у відповіді на відзив, все ж знайшла можливість звернутись до нотаріальних органів, незважаючи на наявність карантинних обмежень. Разом з цим, позивачем не доведено, що станом на момент звернення до нотаріуса (25 січня 2022 року) обставини щодо запроваджених карантинних обмежень змінились. Запровадження карантинних обмежень не можуть розглядатись як безумовна поважна причина для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, а наявність інших причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій позивачем не доведено. Одночасно з цим, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства України від 22.02.2012 року № 296/5 передбачена можливість звернення до нотаріальних органів засобами поштового зв`язку. У екстрених випадках, коли існує ризик пропущення строку для прийняття спадщини, спадкоємець має право направити нотаріусу за місцем відкриття спадщини електронне повідомлення (аналог телеграми), в якому вказати про прийняття спадщини Таким чином, законодавство України передбачає альтернативні варіанти процедури прийняття спадщини, що спрощує процес реалізації прав спадкоємців. Таким чином, у позивача була можливість реалізувати своє право на прийняття спадщини, проте вона ним не скористалась. Інші доводи позивача, викладені у відповіді на відзив, жодним чином не спростовують доводів та висновків ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ щодо недоведеності позивачем поважності причин пропуску встановленого строку для прийняття спадщини (т. 2 а. с. 3 5). Ухвалою, постановленою 15.07.2024 року, підготовче провадження у цій цивільній справі закрито й справу призначено до судового розгляду по суті вимог (т. 2 а. с. 45 46, 47 62). При цьому, за наслідками підготовчого провадження суд дійшов переконання, що заперечення позивача щодо строку подачі відзиву на позовну заяву є слушними, а тому застосовує наслідки ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, унормовані частиною 8 статті 178 та частини 2 статті 191 Цивільного процесуального кодексу України й закріплені у резолютивній частині своєї ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, постановленої Нововодолазьким районним судом Харківської області 06.02.2023 року, а тому вирішує справу за наявними матеріалами. Також за наслідками підготовчого провадження суд, спираючись на правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, надані у Постанові № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», до участі у справі залучений належний співвідповідач НОВОВОДОЛАЗЬКА ОБ`ЄДНАНА ТЕРИТОРІАЛЬНА ГРОМАДА від імені та в інтересах якої дії НОВОВОДОЛАЗЬКА СЕЛИЩНА РАДА. Крім того, ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 12.06.2025 року в межах справи з єдиним унікальним № 554/9430/22 (провадження № 2/631/82/25) «Про витребування доказів», явку позивача [PERSON] у судове засідання, призначене на 14.07.2025 року о 13 годині 30 хвилин, визнано обов`язковою (т. 2 а. с. 123 127). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістила, однак її представник за довіреністю, який не є адвокатом, надав заяву, зареєстровану за вхідним № 4083/25-вх від 14.07.2025 року, в якій просив розгляд справи відкласти, пославшись на хворобу дитини, не надавши жодного документального підтвердження цьому фактові. Між тим, у пункті 2 прохальної частини своєї позовної заяви [PERSON] висловила прохання розглянути справу за її відсутності (т. 2 а. с. 128, 136, 137, т. 1 а. с. 3). Представник відповідача ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ головний спеціаліст-юрисконсульт Юридичного департаменту Кукуєва В. І., яка діє за довіреністю, виданою 23.10.2023 року керівником ради Тереховим І. О., без права передоручення та зі строком дії - до її скасування, у судове засідання також не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістила, проте в прохальній частині відзиву, який не прийнятий судом, висловлювала свою позицію щодо розгляду справи за їх відсутності, а також в електронній формі за допомогою та з використанням підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи за вхідним № 2499/25-вх від 06.05.2025 року клопотала про розгляд справи за її відсутності, зауваживши, що вони заперечують проти позову з підстав, викладених у відзиві (т. 2 а. с. 128, 132, т. 1 а. с. 165, т. 2 а. с 108 - 109). Представник відповідача - Нововодолазької об`єднаної\~територіальної громади\~в особі\~НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ\~РАДИ - в судове засідання теж не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістив, однак селищний голова Олександр Єсін в порядку самопредставництва надіслав лист, зареєстрований за вхідним № 1944/24-вх від 22.03.2024 року, з проханням розгляд справи провести за відсутності їх представника, зауваживши, що не заперечують проти задоволення позову (т. 2 а. с. 128, 131, 19). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Янова О. Є. - в судове засідання також не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістила, однак надала заяву, зареєстровану за вхідним № 3918/25-вх від 08.07.2025 року, з проханням розгляд справи провести за її відсутності (т. 2 а. с. 128, 123, 124). Відповідно до приписів частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Зі змісту частини 1 статті 223 цього ж кодексу вбачається, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі приписів частини 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача, співвідповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - свідчать їх відповідні клопотання, викладені письмово та долучені до матеріалів справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у судовому розгляді справи, покладаючись на наявні клопотання учасників щодо розгляду справи за їх відсутності, суд вважає за можливе проводити розгляд справи без осіб, що не з`явились. Доходячи такого, суд зауважує, що імперативними приписами пункту 2 частини 2 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, що судом визнано поважними. Зважаючи на це, та відповідно до змісту частини 5 і пунктів 1 та 2 частини 8 статті 128 вказаного кодифікованого процесуального акту України про те, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а днем вручення судової повістки про виклик є день вручення її під розписку, а також день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи, й ураховуючи, що належно повідомлені учасники справи вдруге не з`явились, суд переконаний, що їх відсутність дійсно не перешкоджає розгляду справи по суті позовних вимог. Вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи у відсутність позивача, суд спирається, перш за все, на пункт 3 частини 1 статті 257 Цивільного процесуального кодексу України, в якому обумовлено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи. Отже, з матеріалів справи з єдиним унікальним № 554/9430/22 (провадження № 2/631/82/25) вбачається, що після закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті судові засідання призначались, зокрема: на 09.07.2024 року о 10-00 годин; на 21.10.2024 року об 15-00 годин; на 25.12.2024 року о 10-00 годин; на 30.01.2025 року о 13-00 годин; на 03.03.2025 року о 10-30 годин; на 06.05.2025 року о 10-00 годин; 12.06.2025 року о 15-00 годин; та на 14.07.2025 року о 13-30 годин,- однак позивач [PERSON] до суду з`явилась лише один раз, про що свідчить розписка від 18.04.2025 року, хоча на 14.07.2025 року її явку було визнано обов`язковою (т. 2 а. с. 123 127, 98). При цьому, суд критично ставиться до заяви її представника за довіреністю, яку подано в суд за вхідним № 4083/25-вх від 14.07.2025 року, щодо відкладення розгляду справи з підстав хвороби дитини, оскільки на підтвердження цього факту не додано жодного медичного документа, а Луговий В. М. не є фахівцем у галузі права адвокатом, а тому згідно з правилом, викладеним у частині 2 статті 15 та частині 2 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, не може бути представником та, як наслідок, його заява не має юридичного значення. Доходячи такого, суд покладає в основу судового рішення, що постановляє, правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, прийняту 22.05.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 310/12817/13 (провадження № 61-36375 св 18), де касаційна інстанція у частині щодо мотивів, з яких виходив Верховний Суд, та застосованих норм права констатує про те, що «Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджується наданими їй законом процесуальними правами. Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи. Правове значення в даному випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача». Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що позивач обізнана про час та місце судового розгляду справи за її позовом, проте до суду не з`явилась, витребувані докази не надала, зокрема, через канцелярію суду, що міг фізично зробити її представник за довіреністю, неодноразово прохала суд вирішувати справу за її відсутності, а отже, суд застосовує наслідки неявки в судове засідання учасника справи, визначені статтею 223 цивільного процесуального кодифікованого акту України, та вирішує позов за суттю. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони та їх представники посилались як на підставу своїх вимог та при їх визнанні, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади (на цей час Берестинський район та місто Берестин відповідно) та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Нормою, викладеною у частині 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави, визначено основні засади судочинства, однією з яких згідно з її пунктом 3 є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Відповідно до свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] ), виданого 13.07.2021 року Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків), [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 59 років у місті Харкові, про що Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) 13.07.2021 року складено відповідний актовий запис № 145 (т. 1 а. с. 8). Наведеним підтверджено, що саме [INFO] відкрилась спадщина після померлої, яку слід прийняти у визначений чинним цивільним законодавством шестимісячний строк. Згідно із свідоцтвом про народження (серії [NUMBER] ), виданого 12.03.1987 року Палацом новонароджених міста Харкова, [PERSON] народилась [INFO] , про що 12.03.1987 року в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис за № 1946, та її батьками зазначені громадяни України: [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 10). Відповідно до свідоцтва про шлюб (серії [NUMBER] ), виданого 02.06.2017 року Фрунзенським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, громадянин України [PERSON] , [INFO] , уродженець села Федорівка Нововодолазького району Харківської області, та громадянка України [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Харків, 02.06.2017 року зареєстрували шлюб, про що того ж дня складено відповідний актовий запис № 199. Прізвище подружжя після державної реєстрації шлюбу « [PERSON] » (т. 1 а. с. 11). Наведеним доведений факт родинних відносин між позивачем та спадкодавцем першого ступеня споріднення, а також факт перебування [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 68250223, виданого 25.01.2022 року приватним нотаріусом Яновою О. Є., вбачається, що до спадкового реєстру був внесений запис з параметром «реєстрація спадкової справи» з номером справи у Спадковому реєстрі 69035237, номер у нотаріуса 5/2022, спадкодавець [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] (т. 1 а. с. 19). Як убачається з постанови приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Янової О. Є., зареєстрованої за вихідним № 18/02-31 від 25.01.2022 року, [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 21.08.2021 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Зміївською Т. М. за реєстровим № 637, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (т. 1 а. с. 17 - 18). Наведеним доведений факт звернення 25.01.2022 року [PERSON] як спадкоємиці померлої [INFO] [PERSON] до нотаріуса з питань прийняття спадщини не особисто, а через представника за нотаріально посвідченою довіреністю, яку видано нею 21.08.2021 року, тобто через місяць після відкриття спадщини та впродовж визначеного законодавчо шестимісячного строку для її прийняття. З копії Державного акту на право власності на земельну ділянку (серії ХР № 122900), виданого 08.04.2004 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 80, вбачається, що [PERSON] на підставі розпорядження голови Нововодолазької райдержадміністрації від 29 серпня 2003 року № 286 є власником земельної ділянки, площею 3,8041 гектарів, яка розташована на території Рокитненської сільської ради, Рокитненське училище-агрофірма, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т. 1 а. с. 13 - 14). Відповідно до Свідоцтва про прав власності на житло, виданого 04.05.2007 року згідно з розпорядженням № 9282, ХАРКІВСЬКОЮ МІСЬКОЮ РАДОЮ, Виконавчим комітетом, Департаментом економіки та комунального майна Управління комунального майна та приватизації, Відділом приватизації житлового фонду посвідчено, що [PERSON] та [PERSON] дійсно мають на праві спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 15 16). Наведеним доведена наявність спадкової маси у виді нерухомого майна. Зі спадкової справи № 02-14, заведеної 25.01.2022 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Яновою О. Є. щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , наданої суду за вхідним № 4350/23-вх від 16.08.2023 року (т. 1 а. с. 93 - 108), вбачається, що: - 25.01.2022 року [PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Янової О. Є. із відповідною заявою про прийняття спадщини після померлої [INFO] матері його довірительки - [PERSON] (т. 1 а. с. 94); - відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 68249930, виданої 25.01.2022 року о 17 годині 02 хвилини приватним нотаріусом Яновою О. Є., за параметрами запиту « [PERSON] » інформація у Спадковому реєстрі відсутня (т. 1 а. с. 96); - з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 68250026, виданої 25.01.2022 року 17 годині 07 хвилин приватним нотаріусом Яновою О. Є., вбачається, що за параметрами запиту « [PERSON] » інформація у Спадковому реєстрі відсутня (т. 1 а. с. 98); - довіреністю, виданою [PERSON] [PERSON] 21.08.2021 року (бланк серії НРМ « 269726), підпис якої посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Змієвською Т. М., позивач уповноважила свого чоловіка бути її представником в нотаріальній конторі по питанню оформлення спадщини після смерті матері [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] (т. 1 а. с. 101, 102); -згідно з інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова, сформованої 25.01.2022 року о 17 годині 48 хвилин, станом на 11.07.2021 року реєстрація та перебування [PERSON] не встановлено (т. 1 а. с. 106). Наведеним доведено, що спадкування здійснюється за законом, позивач була обізнана у серпні 2021 року про необхідність у процесуальний спосіб прийняти спадщину, яка відкрилась після смерті її матері, уповноважила на здійснення юридичних дій від її імені свого чоловіка, який звернувся до нотаріуса із заявою прийняття спадщини позивачем лише після сплину визначеного шестимісячного строку на вчинення таких дій. Згідно із свідоцтвом про народження (серії [NUMBER] ), виданого 16.10.2020 року виконавчим комітетом Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, [PERSON] народилась [INFO] , про що 16.10.2020 року складено відповідний актовий запис № 04, та її батьками зазначені громадяни України: [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 12). З копії довідки, виданої 14.09.2023 року консультативною поліклінікою, дитина [PERSON] має затримання мовного розвитку (т. 1 а. с. 188). Відповідно до консультативного висновку педіатра від 22.04.2021 року дитина [PERSON] здорова, фізичний та психосоматичний розвиток відповідає віку (т. 1 а. с. 191). На підставі заключення міжобласного спеціалізованого медико-генетичного центру центру рідкісних (орфанних) захворювань [PERSON] станом на 26.01.2023 року має затримку мовного розвитку, рекомендовані заняття з логопедом та психологом (т. 1 а. с. 193). Як убачається з копій протоколу ультразвукового дослідження скринінг дитини раннього віку та консультативного висновку від 23.04.2021 рок, вони неналежної якості та не дозволяють суду з`ясувати та встановити текст цих документів (т. 1 а. с. 189 190, 192). Проте, досліджені медичні письмові докази свідчать про відсутність об`єктивних перешкод у позивача, яка уповноважила свого чоловіка діяти від її імені, прийняти спадщину, що відкрилась після смерті її матері, в строк. За правилом частин 9 і 10 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. Крім того абзац 2 частини 8 статті 43 цього ж кодексу зобов`язує позивача у разі подання документів в паперовій формі, скріпляти їх власноручним підписом учасника справи (його представника). Одночасно з цим й зміст частин 2, 4 - 6 статті 95 цивільного процесуального кодифікованого акту України мовить про те, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Натомість, вказані копії письмових медичних документів в порушення вищенаведених вимог не засвідчені підписом позивача, суду не надано доказів надсилання їх копій відповідачам та третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, їх оригінали не надані на вимогу суду на огляд, а тому суд застосовує наслідки такої поведінки позивача з підстав доведеності певних обставин суду, що унормовані приписом частини 6 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України. Відтак, вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями). Згідно з правилами частини 1 та 2 статті 1220 вказаного нормативно-правового акту спадщина відкривається внаслідок смерті, а часом її відкриття вважається день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, що виданий відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. Приписами статей 1216 та 1217 Цивільного кодексу України обумовлено, що спадкуванням, яке може здійснюватися за заповітом або за законом, є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Отже, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі його відсутності право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цивільного кодифікованого закону України (частини 1 та 2 статті 1223 Цивільного кодексу України). При цьому приписами статті 1233 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Оскільки за життя [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на випадок своєї смерті не зробила заповітного розпорядження стосовно належного їй майна, то його спадкування здійснюється за законом. Положення статті 1258 Цивільного кодексу України роз`яснюють, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до приписів статті 1261 зазначеного кодексу, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Частиною 1 статті 1268 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У цьому аспекті потрібно враховувати, що право на прийняття спадщини є суб`єктивним цивільним правом, зміст якого полягає в тому, що спадкоємцю надано альтернативу: прийняти спадщину або відмовитися від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 зазначеного вище кодексу). Отже, подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Частини 1 та 2 статті 1270 Цивільного кодексу України передбачають, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. При цьому, як визначено у частина 2 статті 1220 цього ж нормативно-правового кодифікованого акту України часом відкриття спадщини є день смерті особи. Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Так як нотаріусом, що відкрив спадкову справу встановлено, що спадкодавець на час своєї смерті не проживала зі спадкоємцем й інше у процесуальний спосіб суду не доведено, тому остання мала подати нотаріусу впродовж шести місяців з дня смерті [PERSON] , тобто з 11.07.2021 року по 11.01.2022 року, заяву про прийняття спадщини за заповітом. Натомість таку заяву позивач через свого уповноваженого представника подала лише 25.01.2025 року, тобто тоді, коли час на прийняття спадщини був вичерпаний. Відповідно до правил, обумовлених частиною 1 та 3 статті 1272 Цивільного кодексу України якщо спадкоємиць протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Отже, за змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Тобто, за правилом вищенаведеної норми цивільного кодифікованого закону України додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини може бути наданий за одночасним існуванням двох обставин: якщо у спадкоємця були перешкоди для її подання й ці обставини визнані судом поважними. Як зазначено у правових висновках, викладених в постановах Верховного Суду України, прийнятих 04.11.2015 року у справі № 6-1486цс15, а також Верховного Суду, прийнятих 17.10.2019 року у справі № 766/14595/16, 30.01.2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), 31.01.2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19) та інших, якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. З урахуванням фактичних обставин конкретної справи поважними причинами пропуску строку суд може визнати, зокрема: 1) тривалу хворобу спадкоємців; 2) велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем розташування спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо. Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, брак коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах, прийнятих 17.03.2021 року у справі № 638/17145/17, 22.03.2023 року у справі № 361/8259/18 та багатьох інших. Практика Верховного Суду як суду касаційної інстанції у цій категорії справ є сталою та незмінною. За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість. Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини. Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Як вказала Велика Палата Верховного Суду у своїй застосовній практиці, викладеній у постанові, прийнятій 26.06.2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24), суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою. Між тим, принцип пропорційності тісно пов`язаний з принципом правовладдя (верховенства права): принцип правовладдя є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу правовладдя і водночас його неодмінним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде порушенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, потрібно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж потрібно для реалізації поставленої мети. У спірних правовідносинах дотримання принципу пропорційності безпосередньо залежить від наявності об`єктивних, непереборних та істотних обставин, які є підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. У разі якщо таких обставин суд не встановив, то не можна допускати втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину, оскільки це порушить принцип правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно скористалася власними цивільними правами, та не відповідатиме принципу пропорційності втручання у право власності на спадкове майно. Відтак, коли особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема, на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність тощо не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. До такого також дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові, прийнятій 26.06.2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24). Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] мотивує пропущення строку на прийняття спадщини пандемією, викликаною коронавірусною хворобою (COVID-19), наявністю в неї малолітньої дитини та відсутністю достатньої кількості грошей через перебування у відпустці по догляду за дитиною, що було перешкодою задля з`явлення у нотаріальну контору вчасно. Натомість така її позиція спростовується матеріалами справи, зокрема, з огляду на те, що приблизно через місяць після відкриття спадщини, вона уповноважила свого чоловіка на вчинення дій щодо прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її матері, шляхом видачі довіреності у нотаріальній конторі, в яку позивач з`явилась особисто, незважаючи на коронавірусну хворобу (COVID-19) та малолітню дитину, а, отже, мала можливість того ж дня звернутись ще і з заявою про прийняття спадщини. Крім того, видавши довіреність своєму чоловіку, позивач одразу визначила для себе, що активні дії по прийняттю спадщини, від її імені та в інтересах, слід вчиняти йому, задля чого й уповноважила его нотаріально посвідченою довіреністю. Зважаючи на\~таке,\~наявність малолітньої\~дитини та\~пандемія на\~коронавірусну хворобу\~(COVID-19)\~у такому\~випадку не\~можуть слугувати\~причинами,\~які пов`язані\~з об`єктивними,\~непереборними,\~істотнимитруднощами для [PERSON] , направленими на вчинення дій щодо прийняття спадщини. Оформлення нотаріально посвідченої довіреності та подання заяви по прийняття спадщини є нотаріальними діями, за вчинення яких нотаріус бере плату, тому суд також критично підходить до доводів позивача про відсутність в неї достатньої кількості грошей задля звернення у нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, так як грошей на посвідчення довіреності вона знайшла. Крім того, Верховний Суд щоразу наголошує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. У справі, що розглядається, позивачем суду не надано жодного доказу, який би свідчив про те, що її малолітня дитина хворіє на будь-яку хворобу, яка б об`єктивно перешкоджала їй вчасно прийняти спадщину, тим паче, що дитину можна було залишити з батьком, який є чоловіком позивача та уповноваженою нею особою на вчинення дій щодо прийняття спадщини, та особисто вчинити активні дій шляхом подачі заяви про прийняття спадщини нотаріусу. Разом з цим, суд зауважує, що довіритель несе ризик вибору представника, й неналежне вчинення ним дій лягає на плечі довірителя із застосуванням правових наслідків нехтування ним своїх обов`язків щодо належного вчинення процесуальних дій, на які його уповноважено довірителем. Крім викладеного, у цій справі потрібно враховувати і ту обставину, що пунктом 2 глави 1 розділу І та підпунктом 2.1 пункту 2 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року , спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини, або будь-яким нотаріусом незалежно від місця відкриття спадщини у випадках, встановлених абзацами 1, 3, 4 пункту 21 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, на підставі поданої (або такої, що надійшла засобами поштового зв`язку або технічними засобами електронних комунікацій) першою заяви (вимоги кредиторів), що свідчить про волевиявлення щодо спадкового та/або спільного майна. Підпунктом 3.5. пункту 3 глави 10 розділу II цього ж порядку Порядку унормовано, що у разі надходження засобами поштового зв`язку заяви, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, або заяви, підписаної кваліфікованим електронним підписом або удосконаленим електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису спадкоємця, яка надійшла технічними засобами електронних комунікацій, нотаріус приймає таку заяву, заводить спадкову справу, а спадкоємцю повідомляє про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса. Наведене свідчить про законодавче закріплені альтернативні варіанти процедури прийняття спадщини, що спрощує процес реалізації прав спадкоємців, однак ними позивач не скористалась. Також Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові, прийнятій 24.12.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 179/2117/17 (провадження № 61-12454св21) дійшов правового висновку, згідно з яким складне матеріальне становище, періодичне лікування та незадовільний стан здоров`я не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. Одночасно із цим Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові, прийнятій 17.12.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 369/6254/19-ц (провадження № 61-15447св21) зауважив, що факт перебування на лікуванні в закладі охорони здоров`я у всіх випадках не може вважатися безумовною підставою для визначення додаткового строку. Важливими у цьому аспекті є тривалість лікування та ступінь захворювання. Між тим, Верховний Суд неодноразово нагадував, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020 року встановлено, що з дня оголошення карантину зупиняється перебіг строків звернення за отриманням адміністративних та інших послуг, визначених законом. Від дня припинення карантину перебіг цих строків продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Натомість, вказана норма не застосовна до вчинення нотаріальних дій, у тому числі, і тих, що пов`язані з можливим пропуском передбачених строків. На аналогічній правовій позиції стоїть й Велика Палата Верховного Суду, яка у вище згаданій постанові, прийнятій 26.06.2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) зафіксовує, що «вона відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що у заявника існували додаткові перешкоди для своєчасного подання ним заяви про прийняття спадщини, зокрема догляд за матір`ю, зайнятість на роботі, карантинні обмеження, спрямовані на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19). Зазначені доводи були предметом дослідження в судах першої та апеляційної інстанцій, які зробили обґрунтовані висновки про те, що наведені позивачем обставини, як-от зайнятість на роботі, карантинні обмеження, догляд за матір`ю, не перешкоджали [PERSON] реалізувати свої спадкові права шляхом подання відповідної заяви про прийняття спадщини, зокрема й\~через засоби поштового чи електронного зв`язку. До того ж суд апеляційної інстанції, оцінивши подані позивачем докази, встановив, що надана позивачем копія амбулаторної картки його матері та відомості, зазначені в ній, не підтверджують те, що остання потребувала постійного стороннього догляду, а також те, що здійснював цей догляд до 12 січня 2022 року». Крім наведено, суд спирається й на позицію Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладену у постанові, прийнятій 14.12.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 398/3651/19 (провадження № 61-4257св21) якою визначено, що якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через власну пасивну поведінку, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Відтак, належних та достатніх доказів, які б беззаперечно свідчили про наявність перешкод для подання заяви про прийняття спадщини у визначений законом шестимісячний строк з часу відкриття спадщини, позивач суду не подала. Натомість, безпідставне визначення додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента верховенства права та є незаконним втручанням у права відповідачів які як спадкоємці від держави прийняли спадщину. Таким чином, оцінюючи надані [PERSON] докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позивач впродовж встановленого законом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, тобто у період з 11.07.2021 року по 11.01.2022 року, спадщину не прийняла через власну пасивну поведінку, не маючи причин, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї на вчинення таких дій , а тому суд доходить висновку про те, що строк для прийняття спадщини нею пропущений без поважних причин, і вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити. Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). Також суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з положеннями статті 1278 Цивільного кодексу України належним відповідачем у таких справах є особа учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право позивача на спадкове майно. Відтак, суд бере до уваги, що відповідно до приписів частини 2 статті 1270 й положень частин 1 та 3 статті 1277 Цивільного кодексу України якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, а у разі відсутності спадкоємців, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови у її прийняття, суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування, тому доходить обґрунтованого висновку про те, що до участі у справі залучені належні відповідачі. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених нею і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed