Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що [INFO] померла [PERSON] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] . За життя, 04 липня 2006 року, [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно позивачу. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок за вищезазначеною адресою та земельну ділянку площею 0,32 га, призначену для обслуговування жилого будинку та ведення підсобного господарства. Земельна ділянка належала померлій на підставі державного акту на право власності на землю серії ДП Шр № 1628, виданого 21 грудня 1998 року на підставі рішення Розилюксембурзької сільської ради Широківського району Дніпропетровської області (нині Гречаноподівська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області) від 17 квітня 1996 року за № 23-У/ХХІІ, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Шр № 1628. Після смерті [PERSON] позивач звернулася до Широківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , проте державним нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва, оскільки у державному акті на право приватної власності на спадкову земельну ділянку містяться виправлення, що суперечить чинному законодавству. Зазначене викликано тим, що державний акт на право приватної власності на землю видано на ім`я [PERSON] , а головою сільської ради прізвище власника виправлено на « [PERSON] ». Внесення виправлень у державний акт на право власності на землю законодавством не передбачено. До 2013 року виправлення орфографічних помилок відбувалося шляхом видачі нових державних актів. Після 2013 року така можливість відсутня, оскільки державні акти на право власності на землю не видаються. Зазначає, що згідно з експертним висновком від 21 квітня 2023 року розбіжності у написанні прізвища спадкодавця виникли внаслідок відхилення від орфографічних норм при його міжмовних перетворень під впливом російської орфоепії та орфографії. Вищевикладене позбавляє позивача можливості оформити свої спадкові права, тому просить: з посиланням на ст. 155 ЗК України визнати державний акт на право власності на землю серії ДП Шр № 1628, виданий 21 грудня 1998 року, недійсним, скасувавши його реєстрацію; визнати за позивачем право власності на земельну ділянку у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Відзиви на позов не подавались. Позивач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів постановляє заочне рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на зазначені обставини суд вважає за доцільне провести заочний розгляд справи з постановленням заочного рішення. Ухвалою від 16 серпня 2024 року справу прийнято до свого провадження. Ухвалою від 08 жовтня 2024 року витребувано докази. Ухвалою від 03 грудня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті. Ухвалою від 25 березня 2025 року витребувано докази. Дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі свідоцтвом про право приватної власності [PERSON] належить на праві приватної власності будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рішення Розилюксембурзької сільської ради Широківського району Дніпропетровської області (нині Гречаноподівська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області) від 17 квітня 1996 року № 23-У/ХХІІ [PERSON] на підставі Декрету Кабінету Міністрів України\~від 26 грудня 1992 року безкоштовно передано у приватну власність земельна ділянка за вищезазначеною адресою. 21 грудня 1998 року головою Розилюксембурзької сільської ради Широківського району Дніпропетровської області (нині Гречаноподівська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області) на підставі рішення Розилюксембурзької сільської ради Широківського району Дніпропетровської області від 17 квітня 1996 року № 23-У/ХХІІ видано державний акт серії ДП Шр № 1628 на право приватної власності на землю земельну ділянку площею 0,32 га на території Розилюксембурзької сільської ради для обслуговування жилого будинку та ведення підсобного господарства. Власником зазначена [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Шр № 1628. Державний акт містить виправлення в написанні прізвища власника земельної ділянки (« [PERSON] » змінено на « [PERSON] » шляхом перекреслення другої букви «е» і зазначенні букви «є») з відміткою сільського голови: «Виправленому вірити». Справа по відведенню (передачі) земельної ділянки в приватну власність [PERSON] та акт встановлення меж земельної ділянки, що відводиться (передається) у власність, містять аналогічні виправлення. 04 липня 2006 року [PERSON] склала заповіт, згідно з яким все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, та все те, на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . На момент смерті вона проживала за адресою: [ADDRESS] . Інші зареєстровані за цією адресою особи відсутні. Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок та земельну ділянку за вищезазначеною адресою. 18 січня 2022 року [PERSON] звернулася до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 04 лютого 2022 року заява надійшла до нотаріальної контори; заведено спадкову справу. 05 квітня 2023 року позивач звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Широківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,32 га за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON] у зв`язку із тим, що державний акт на право власності на землю містить виправлення. Відповідно до експертного висновку № 056/286-а від 21 квітня 2023 року українські записи прізвища [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у свідоцтві про смерть, державному акті на право власності на землю та акті встановлення меж земельної ділянки, що відводиться (передається) у власність, є ідентичними. Розбіжності між українськими документальними записами прізвища виникли внаслідок відхилення від орфографічних норм при його міжмовних перетвореннях під впливом російської орфоепії та орфографії. Відповідно до чинних правил нормативний український запис прізвища [PERSON] . Оціночна вартість спірного спадкового майна 46\~776,34 грн. Згідно з копією паспорта прізвище спадкодавиці « [PERSON] ». Відповідачем не заперечувалось, що [PERSON] належить на праві приватної власності спірна земельна ділянка. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які витікають із права на спадкування та щодо підстав набуття права власності. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 2ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Статтею 116\~ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України,Земельним кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Згідно ч.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам\~цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.1ст.393\~ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Частиною 1 ст. 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі- продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ч.2, 5 ст.158 ЗК України\~виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується у судовому порядку. Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. За положеннями статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються\~права особи\~щодо володіння,\~користування чи\~розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Судом не встановлено, що спірним актом порушуються права особи щодо володіння,\~користування чи\~розпорядження належною їй земельною ділянкою. Сторонами не ставилось під сумнів належність спадкодавцю спірної земельної ділянки на праві власності. Відповідно до\~ст.1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі\~ст.\~1217\~ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до\~ст.\~1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. \~ \~ \~ \~ Спадкоємець,\~який прийняв\~спадщину,\~може одержати\~свідоцтво про\~право на\~спадщину. Відсутність\~свідоцтва про\~право на\~спадщину не\~позбавляє спадкоємця\~права на\~спадщину (ст.\~1296\~ЦК України).\~ Стаття 1297 ЦК України\~встановлює обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Встановлено, що позивач виконала встановлений обов`язок та звернулася до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [PERSON] . Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Стаття 392 ЦК України\~передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з п. 23\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~7\~від 30\~травня 2008\~року «Про\~судову практику\~у справах\~про спадкування» свідоцтво про право власності на спадок видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадок в порядку встановленим цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадок особа може звернутись в суд за правилами позовного провадження. Відповідно до ч.1 ст.15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Відповідно до ст. ст.\~12,\~13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд дійшов висновку, що нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, тобто існує цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Цивільний кодекс України є основним регулятором спадкових відносин й інші закони чи підзаконні акти не можуть звужувати його норми. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16, провадження № 12-30гс21). Суд вважає, що вимога позивача про визнання державного акту недійсним і скасування його реєстрації не є ефективним способом захисту її прав, оскільки задоволення такої вимоги призведе до відновлення первісного стану, тобто відсутності у померлої зареєстрованого права приватної власності на спірну земельну ділянку; така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про визнання права власності у порядку спадкування. Успадкувати можна права спадкодавця, у цьому випадку право приватної власності на земельну ділянку, а не саму земельну ділянку. Визнання недійсним державного акта на право власності на землю та скасування його реєстрації унеможливлює перехід права власності спадкодавця на земельну ділянку до позивача. Крім того, вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству, і тому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Натомість належним способом захисту порушеного права позивача в такому випадку є позов про визнання права власності в порядку спадкування. При розгляді справ про визнання права власності на майно в порядку спадкування, встановлення належності спірного майна до складу спадщини є передусім питаннями доведення відповідних обставин, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2024 року в справі № 522/3974/20. Судом встановлено, що померлій [PERSON] на праві приватної власності належала спірна ділянка, право власності померлої набуто на підставі рішення органу місцевого самоврядування, ніким не оспорюється, а позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права з причини невідповідності написання прізвища померлої в державному акті та свідоцтві про смерть і внесення в нього виправлень, зазначені невідповідності викликані відхиленням від орфографічних норм. Сам по собі спірний акт не порушує майнових прав власника, тому суд вважає, що визнання державного акта недійсним та скасування реєстрації права власності є безпідставними, а належним способом захисту права позивача є визнання права власності на спадкове майно. Виходячи з вищенаведеного, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати зі сплати судового збору при подачі позовної заяви до суду.

Outcome: partial