Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача Демидівської селищної ради Рівненської області про визнання недійсним рішення про передачу земельної ділянки в приватну власність, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку. У позовній заяві позивач [PERSON] просила визнати недійсним та скасувати рішення Демидівської селищної ради Рівненської області №523 від 5 березня 2009 року «Про припинення права постійного користування земельними ділянками за добровільною згодою громадянки»; рішення Демидівської селищної ради Рівненської області №694 від 25 березня 2010 року «Про передачу у власність земельних ділянок»; рішення Демидівської селищної ради Рівненської області №525 від 5 березня 2009 року «Про згоду на виготовлення технічних документацій щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки в межах населенного пункту». Крім того, позивач [PERSON] у позовній заяві просила визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК№412628 від 19 серпня 2010 року, що посвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,2468 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5621455303:01:000:0068 та державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,2468 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер 5621455303:01:000:0068. Позивач [PERSON] просила визнати за нею право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2468 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер 5621455303:01:000:0068. В обґрунтування таких позовних вимог позивач [PERSON] у позовній заяві зазначила про те, що на підставі договору дарування житлового будинку від 1 квітня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Демидівського районного нотаріального округу Рівненської області Котюбіним І.Ф., вона набула у власність житловий одноповерховий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , що був розташований на не приватизованій земельній ділянці розміром 0,25 га із земель запасу Демидівської селищної ради Демидівського району Рівненської області. Такий житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами був їй подарований її матір`ю [PERSON] . [INFO] помер її чоловік [PERSON] та після смерті чоловіка вона дізналася, що земельна ділянка, на якій розташований належний їй на праві приватної вланості житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] , була приватизована та належить її чоловікові [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК №412628 від 19 серпня 2010 року. Після смерті її чоловіка [PERSON] було встановлено, що після того, як їй 1 квітня 2009 року був подарований житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] її мати [PERSON] нібито подала до Демидівської селищної ради Рівненської області заяву про припинення права її постійного користування земельною ділянкою на якій розташований житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за її добровільною згодою. А згодом земельна ділянка за заявою її чоловіка [PERSON] була Демидівською селищною радою Рівненської області передана йому у власність. З питань припинення права постійного користування земельною ділянкою [PERSON] та надання згоди на виготовлення технічної документації із землеустрою та передачу у власність земельної ділянки площею 0,25 га [PERSON] . Демидівською селищною радою Рівненської області були прийняті рішення №523 від 5 березня 2009 року, №694 від 25 березня 2010 року; №525 від 5 березня 2009 року. Пізніше [PERSON] був виготовлений державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер 5621455303:01:000:0068. На даний час власником такої земельної ділянки є [PERSON] . Позивач [PERSON] у позовній заяві зазначала про те, що, вважає, незаконною приватизацію її чоловіком [PERSON] земельної ділянки на якій розташований належний їй на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, оскільки ст. 120 Земельного кодексу України визначено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані. Ухвалою від 7 жовтня 2024 року судом прийнято позовну заяву [PERSON] до Демидівської селищної ради Рівненської області про визнання недійсним рішення про передачу ділянки у приватну власність, скасування державного акта та скасування державної реєстрації земельної ділянки, відкрито провадження у цивільній справі №558/525/24 на підставі такої позовної заяви. Ухвалою від 11 грудня 2024 року цивільну справу №558/525/24 прийнято до розгляду в новому складі суду. Ухвалою суду від 16 січня 2025 закрито підготовче провадження у справі № 558/525/24, а справу призначено до розгляду по суті. Судові засідання в справі №558/525/24 призначалися 11 лютого, 26 лютого, 19 березня, 14 квітня, 13 травня, 2 липня 2025 року. Ухвалою суду від 11 лютого 2025 року до участі у справі №558/525/24 були залучені, як треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки вони є спадкоємцями після смерті [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, з підстав викладених у позовній заяві та просила позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] під час розгляду справи судом також пояснила, що її мати [PERSON] 1 квітня 2009 року на підставі договору дарування подарувала їй житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . Після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , вона дізналася, що власником земельної ділянки на якій розташований її житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами є [PERSON] . Вважає, що її чоловік [PERSON] незаконно приватизував земельну ділянку на якій розташований належний їй на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. Коли вона дізналася, що її мати [PERSON] подала до Демидівської селищної ради Рівненської області заяву в якій просила припинити її право постійного користування земельною ділянкою, вона ознайомилась із змістом такої заяви та впізнала почерк свого чоловіка, яким була написана заява від імені [PERSON] . Її чоловік [PERSON] , будучи власником будівель та земельних ділянок, особисто займався їх документальним оформленням, їй не повідомляв про те, які саме документи та на яке майно він отримав, а тому про те, що [PERSON] є власником земельної ділянки на якій розташований її житловий будинок вона дізналась після смерті чоловіка. Чому [PERSON] приватизував земельну ділянку без її відома не знає. Вважає, що селищна рада могла їй повідомити про те, що земельна ділянка передана у власність її чоловіка [PERSON] , а також врахувати її інтереси, як власника житлового будинку. В судовому засіданні представник позивача адвокат Добродій О.М. позовні вимоги позивача [PERSON] підтримала, просила їх задовольнити, посилаючись на те, що положення ст. 120 Земельного кодексу України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомого майна із земельною ділянкою, на якій такий об`єкт розташований. За вимогами ст. 120 ЗК України визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду, оскільки встановлено, що особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Представник відповідача Демидівської селищної ради Рівненської області на розгляд справи не з`явився, подав до суду заяви в яких просив справу розглянути без його участі та зазначив про те, що відповідач позовні вимоги позивача визнає. Крім того, представник відповідача повідомив, що згідно рішення селищної ради №523 від 5 березня 2009 року було припинено право постійного користування земельною ділянкою, яка була надана [PERSON] площею 0,25 га та знаходиться біля будинку. Така земельна ділянка була переоформлена на [PERSON] . Підстави видачі державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,2468 га з кадастровим номером 5621455303:01:000:0068 [PERSON] на сьогодні не відомі (а.с. 35, 131). В судовому засіданні третя особа [PERSON] не заперечувала проти позовних вимог позивача та пояснила, що позивач [PERSON] є її матір`ю. [PERSON] був подарований житловий будинок [ADDRESS] . Після смерті її батька [PERSON] було виявлено, що земельна ділянка на якій розташований такий житловий будинок з господарськими будівлями належить [PERSON] . На якій підставі [PERSON] було приватизовано спірну земельну ділянку їй не відомо. Треті особи [PERSON] та [PERSON] , а також представник [PERSON] адвокат Рідченко М.В. на розгляд справи не з`явилися. Судові засідання, що призначалися 26 лютого, 19 березня, 14 квітня, 13 травня 2025 року, були відкладені за клопотанням представника третьої особи [PERSON] адвоката Рідченко М.В. у зв`язку з поданими клопотаннями про неможливість прибути на розгляд справи через необхідність ознайомитися з матеріалами справи, участь в інших судових засіданнях. В судове засідання 2 липня 2025 року представник третьої особи [PERSON] адвокат Рідченко М.В. не з`явилась, подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням представника 2 липня 2025 року у відпустці. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у\~судове засідання\~будь-якого\~учасника справи\~за умови,\~що його\~належним чином\~повідомлено про\~дату,\~час і\~місце цього\~засідання,\~не перешкоджає\~розгляду справи\~по суті,\~крім випадків,\~визначених цією\~статтею. Згідно з\~ч.\~2\~ст.\~223\~ЦПК України\~суд відкладає\~розгляд справи\~в судовому\~засіданні в\~межах встановленого\~цим Кодексом\~строку з\~таких підстав: 1)\~неявка в\~судове засідання\~учасника справи,\~щодо якого\~відсутні відомості\~про вручення\~йому повідомлення\~про дату,\~час і\~місце судового\~засідання; 2)\~перша неявка\~в судове\~засідання учасника\~справи,\~якого повідомлено\~про дату,\~час і\~місце судового\~засідання,\~якщо він\~повідомив про\~причини неявки,\~які судом\~визнано поважними; 3)\~виникнення технічних\~проблем,\~що унеможливлюють\~участь особи\~у судовому\~засіданні в\~режимі відеоконференції,\~крім випадків,\~коли відповідно\~до цього\~Кодексу судове\~засідання може\~відбутися без\~участі такої\~особи; 4)\~необхідність витребування\~нових доказів,\~у випадку\~коли учасник\~справи обґрунтував\~неможливість заявлення\~відповідного клопотання\~в межах\~підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України, а також необхідність дотримання строків розгляду цивільної справи суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності третіх осіб та представника третьої особи, які не з`явилися в судове засідання. При цьому, суд враховує те, що треті особи були залучені до участі у справі ухвалою суду від 11 лютого 2025 року та мали можливість подати до суду письмові пояснення по суті позовних вимог, проте таким правом не скористалися. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, третю особу, уточнивши позовні вимоги позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі та оцінивши їх, як кожен окремо, так і в їх сукупності за внутрішнім переконанням, приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу вимог ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно поданих до суду заяв (а.с. 35, 131) відповідач Демидівська селищна рада Рівненської області визнала позовні вимоги позивача. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позовних вимог не встановлено. Дослідженими доказами по справі встановлено, що [PERSON] 1 квітня 2009 року згідно договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Демидівського районного нотаріального округу Рівненської області Котюбіним І.Ф., за реєстровим номером 535, подарувала [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями за [ADDRESS] , загальною площею 103,7 кв.м., житловою - 67,7 кв.м., при якому є надвірні будівлі: літня кухня /Б/, сарай /б/, погріб /В/, сарай /Г/, гараж /Д/, вбиральня /Ж/, колонка /к/, огорожа /№1/, огорожа /№2/, що розташований на неприватизованій земельній ділянці в розмірі 0,25 га земель запасу Демидівської селищної ради Демидівського району Рівненської області (а.с. 14, 15, 21-27, 29). На час розгляду справи такий житловий будинок з надвірними будівлями належить позивачеві [PERSON] . В архівній довідці №185/04-01 від 18 березня 2024 року зазначається про те, що відповідно до протоколу сесії Демидівської селищної ради №2 від 5 березня 2009 року слухали: про припинення права постійного користування земельними ділянками за добровільною згодою громадянки, та вирішили (рішення №523 від 5 березня 2009 року) припинити право постійного користування земельною ділянкою, яка була надана для ведення особистого підсобного господарства громадянці [PERSON] , жительці [ADDRESS] , земельна ділянка площею 0,25 га знаходиться біля будинку (а.с. 16). В архівній довідці №186/04-01 від 18 березня 2024 року зазначається про те, що відповідно до протоколу сесії Демидівської селищної ради №1 від 5 березня 2009 року слухали: про згоду на виготовлення технічних документацій щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки в межах населеного пункту, та вирішили (рішення №525 від 5 березня 2009 року) внести зміни в рішення сесії селищної ради і дати згоду на виготовлення технічних документацій щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам згідно додатку: №1 [PERSON] [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд 0,25 га (а.с. 19). В архівній довідці №187/04-01 від 18 березня 2024 року зазначається про те, що відповідно до протоколу сесії Демидівської селищної ради №1 від 25 березня 2010 року слухали: про передачу у власність земельних ділянок та вирішили (рішення №694 від 25 березня 2010 року) затвердити технічні документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки і передати у власність земельні ділянки громадянам згідно додатку №1: №9 [PERSON] для ведення особистого підсобного господарства 0,6999 га; для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 0,2468 га (а.с. 18). Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК №412628 від 19 серпня 2010 року (а.с. 13) [PERSON] на підставі рішення Демидівської селищної ради №694 від 25 березня 2010 року є власником земельної ділянки площею 0,2468 га, що розташована в с. Дубляни, Демидівського району Рівненської області та призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Позивач [PERSON] була дружиною [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 12). Дослідженими доказами по справі встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в с. Дубляни, Дубенського району Рівненської області (а.с. 11). Згідно зі ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В свою чергу, згідно пунктів 1, 4, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Дослідженими доказами встановлено, що позивач [PERSON] 1 квітня 2009 року отримала в дар житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України (далі по тексту ЗК України) (в редакції, що діяла на час набуття позивачем права власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Аналогічні норми закріплені у ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦК України (в редакції, що діяла на час набуття позивачем права власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами). Ч. 1 ст. 120 ЗК України (чинною на час розгляду справи) визначено, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Таким чином, ст. 120 ЗК України визначений загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою земельною ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі, споруди). Враховуючи цей принцип, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу права на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Отже, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особи, які набули право власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 318/1274/18 (провадження №61-6807св19). При вирішенні спору, суд також враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в постанові № 689/26/17 від 16 червня 2020 року, про те, що при застосуванні положень\~статті 120 ЗК України\~у поєднанні з положеннями\~статті 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій\~статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі N 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі N 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі N 6-253цс16 та інших. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом : а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів, що передбачено ч. 3 ст. 152 ЗК України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз.2 п.2 постанови від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів на право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Такий висновок міститься у правовій позиції Верховного суду України у справі №6-2824цс15 та у постанові Верховного суду від 06.03.2018 року у справі № 275/525/15-ц. Відповідно до ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Всебічно, повно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи надані сторонами докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним, скасування державного акта на право власності на землю підлягають до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] набув у власність спірну земельну ділянку площею 0,2468 га без достатніх правових підстав, рішення відповідача згідно яких [PERSON] набув у власність спірну земельну ділянку видані без врахування вимог ст. 120 ЗК України, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача щодо визнання недійсними та скасування рішень Демидівської селищної ради Рівненської області. Оскільки спірна земельна ділянка є сформованою, позивач є власником житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані на ній, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку підлягають до задоволення. У позовній заяві позивач [PERSON] , обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилалась на положення ст.ст. 43, 116, 120, 125, 126, 149, 150, 152, 158, 212 ЗК України, ст.ст. 16, 377, 386, 391 ЦК України. Застосування вказаних правових норм при вирішенні справи, суд вважає обґрунтованим. Відповідно до ст.ст. 258, 259, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Outcome: approved