Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-30 00:00:00

05.05.2025 р. Кудак А.А. , який представляє інтереси позивача, звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, у якому просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 197 418,84 грн., спричинену внаслідок видання наказу про звільнення працівника, який в подальшому визнаний незаконним та скасований в судовому порядку, та оплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обгрунтування позовних вимог представник позивача вказує після призначення його призначення 13.12.2024 р. виконуючим обов`язки директора Державного підприємства "Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва", ним було виявлено спричинення відповідачем [PERSON] матеріальної шкоди внаслідок видання наказу про звільнення працівника, який в подальшому визнаний незаконним та скасований в судовому порядку, та оплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, відповідач, як службова особа, яка видала наказ про звільнення працівника [PERSON] , який у подальшому визнано незаконним та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству Державному підприємству "Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва", у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, Державному підприємству "Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва", у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини. Ухвалою суду від 08.05.2025 року відкрито провадження в справі за правилами спрощеного провадження без виклику сторін (а.с.83). Позивачу направлялася копія ухвали про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Відповідачу направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження (а.с. 84, 85). 26.05.2024 р. представником відповідача адвокатом Велікановим К.С. подано відзив у якому останній заперечує проти позовних вимог. Вказує, що відповідно до ч. 4 ст. 136 КЗпП України позов про стягнення матеріальної шкоди з [PERSON] , як колишнього керівника позивача, має бути заявленим вищим в порядку підлеглості органом, а саме Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України. У зв`язку з тим, що в порушення вказаної норми КЗпП України, позов пред`явлено Державним підприємством "Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва", якому не належить право вимоги, що це є окремою підставою для відмови у задоволенні позову як такого, що пред`явлено неналежним позивачем. Також зазначив, що призначення [PERSON] виконуючим обов`язки директора Державного підприємства "Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва" без укладення контракту, в якому були б визначені певні права і обов`язки, оскільки керівник призначається за результатом конкурсу, повноваження в.о. директора, в тому числі й щодо видання брозпорядчих актів, є обмеженими. З огляду на це, рішення про звільнення [PERSON] (наказ ДП «УКРІНТР» від 30.11.2022) приймалося не особисто [PERSON] , як в.о. директора підприємства, а за погодженням з відповідними посадовими особами (юрисконсульт, головний бухгалтер) (а.с.86-89). 26.05.2025 р. надійшла відповідь на відзив у якій заперечується про неналежність позивача. Так у пункті 3.10. Статуту позивача, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про утворення Державного підприємства "Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва" та затвердження Статуту» від 09 листопада 2012 року № 565, електронна копія якого додана до позовної заяви, визначено, що Підприємство має право укладати угоди, набувати майнових та немайнових прав, нести відповідальність, бути позивачем і відповідачем у суді відповідно до законодавства. Заперечень на відповідь на відзив до суду не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість ухвалення по справі рішення та задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 березня 2020 року Міністерство розвитку громад та територій України видало Наказ «Про звільнення [PERSON] з посади директора державного підприємства «Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» № 78К/ОС, яким призначило [PERSON] виконуючим обов`язки директора державного підприємства «Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» з 14 березня 2020 року. 14 березня 2020 року [PERSON] розпочав виконання повноважень виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва». Зазначені обставини підтверджуються Наказом Державного підприємства "Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва" «Про виконання обов`язків директора [PERSON] » від 23 березня 2020 року № 13. 08.08.2022 року [PERSON] видав Наказ Державного підприємства "Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва" «Про поновлення на роботі [PERSON] » № 65-к/тр, та поновив [PERSON] на попередній роботі на посаді начальника відділу забезпечення інженерно-технічних вишукувань з 16.04.2022 р. 30.11.2022 р. [PERSON] видав Наказ Державного підприємства "Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва" «Про звільнення з роботи [PERSON] » № 111-к/тр, яким звільнив [PERSON] начальника відділу забезпечення інженерно-технічних вишукувань, 12.12.2022 р. через неможливість забезпечення роботою, визначеною трудовим договором у зв`язку із відсутністю виробничих, організаційних та технічних умов роботодавця внаслідок бойових дій, п. 6 ст. 41 УЗпП України, таб № 015. 10.08.2023 року Деснянський районний суд м.Києва ухвалив рішення у цивільній справі № 754/195/23 за позовною заявою [PERSON] до Державного підприємства "Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва", третя особа: Профспілкова організація "Захист праці" у Державному підприємстві "Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва" про визнання незаконним та скасування наказу, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, яким позовні вимоги задовольнив частково, визнав протиправним і скасував наказ Державного підприємства "Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва" № 111-к/тр від 30.11.2022 року про звільнення [PERSON] , з посади начальника відділу забезпечення інженерно-технічних вишукувань,12.12.2022 р. через неможливість забезпечення роботою, визначеною трудовим договором у зв`язку із відсутністю виробничих, організаційних та технічних умов роботодавця внаслідок бойових дій, п. 6 ст. 41 УЗпП України, поновив [PERSON] на посаді начальника відділу забезпечення інженерно-технічних вишукувань Державного підприємства "Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва", стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу 164718,74 грн., моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн та судові витрати в розмірі 2700,00 грн. 18.09.2023 р. Деснянський районний суд м.Києва ухвалив додаткове рішення у цивільній справі № 754/195/23, яким стягнув з Державного підприємства "Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва" на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 45500,00 грн. 20.02.2024 р. Київським апеляційним судом ухвалено Постанову у цивільній справі №754/195/23 за апеляційною скаргою Державного підприємства «Український інститут інженернотехнічних розвідувань для будівництва» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10.08.2023 року та додаткове рішення від 18.09.2023 р. , якою апеляційну скаргу Державного підприємства «Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» залишив без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10.08.2023 року залишив без змін. а додаткове рішення від 18.09.2023 р. змінив зменшивши розмір витрат на правову допомогу з 45500,00 грн. до 25000,00 грн. 07.12.2023 р., Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України видало наказ "Про звільнення виконуючого обов`язки директора державного підприємства "Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва" № 71-Ос, яким звільнило [PERSON] від виконання обов`язки директора Державного підприємства "Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва" 12.12.2023 р. З метою економії коштів та зменшення можливих збитків для Позивача, Виконуючий обов`язки директора Державного підприємства "Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва", [PERSON] , дійшов згоди про добровільне виконання Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 серпня 2023 року у цивільній справі № 754/195/23 (провадження № 2/754/1721/23) та додаткового рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року у цивільній справі № 754/195/23 (провадження № 2 др/754/133/23) з урахуванням Постанови Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року у цивільній справі № 754/7879/20 (апеляційне провадження № 22-ц/824/11117/2022) на загальну суму 197 418,84 гривень впродовж 14 (чотирнадцяти) місяців. Позивачем, упродовж 2024-2025 років на виконання вимог рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 серпня 2023 року у цивільній справі № 754/195/23 (провадження № 2/754/1721/23) та додаткового рішення Деснянського районного суду м.Києва від 18 вересня 2023 року у цивільній справі № 754/195/23 (провадження № 2 др/754/133/23) з урахуванням Постанови Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року у цивільній справі № 754/7879/20 (апеляційне провадження № 22-ц/824/11117/2022) було сплачено у безготівковому порядку на користь [PERSON] 180 000,00 гривень. Зазначені обставини підтверджуються платіжною інструкцією № 122 від 08 травня 2024 року, платіжною інструкцією № 152 від 04 червня 2024 року, платіжною інструкцією № 196 від 02 липня 2024 року, платіжною інструкцією № 225 від 02 серпня 2024 року , платіжною інструкцією № 259 від 02 вересня 2024 року , платіжною інструкцією № 289 від 15 жовтня 2024 року, платіжною інструкцією № 318 від 04 листопада 2024 року, платіжною інструкцією № 350 від 02 грудня 2024 року, платіжною інструкцією № 10 від 14 січня 2025 року, платіжною інструкцією № 35 від 04 лютого 2025 року, платіжною інструкцією № 67 від 03 березня 2025 року, платіжною інструкцією № 96 від 03 квітня 2025 року. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу (частина четверта статті 136 КЗпП України). Працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу (пункт 8 частини першої статті 134 КЗпП України). У статті 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Про те, що відповідач як службова особа, який видав наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, неодноразово зазначалось Верховним Судом у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 401/1387/17-ц, від 20 червня 2019 року у справі № 462/8925/14, від 06 грудня 2018 року у справі № 474/658/16-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 371/1165/16-ц, від 23 квітня 2018 року у справі № 335/7848/15-ц. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134, статті 237 КЗпП України матеріальна відповідальність на службову особу за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації оплатою працівникові вимушеного прогулу або різниці у заробітку при незаконному звільненні або незаконному переведенні його на іншу роботу можна покласти при наявності її персональної вини службової особи. Системне тлумачення вказаних норм дозволяє дійти висновку, що позов про покриття шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, може бути пред`явлений як самою юридичною особою, так і вищестоящим в порядку підлеглості органом (пункт 81 постанови Верховного Суду від 17 липня 2024 року у справі №439/362/22). Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. У чинному законодавстві відсутні застереження щодо того, чи має ця особа продовжувати виконувати свої функції, чи вже має бути звільненою. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 158/2727/20, від 17 липня 2024 року у справі № 439/362/22. Про це також йшлося у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками». Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що підставами для скасування наказу про звільнення працівника, який підписаний відповідачем як виконувачем обов`язків ДП «Український інститут інженерно технічних розвідувань для будівництва», було проведення такого звільнення з порушенням закону ( КЗпП України). Вказану обставину встановлено судовим рішенням у справі № 754/195/23, що в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України не потребує доказуванню. Згідно з наданими позивачем доказами, на користь незаконно звільненого працівника на виконання вказаного судового рішення сплачений середній заробіток за час вимішеного прогулу у загальному розмірі 164718,84 грн., моральної шкоди 5000,00 та витрат на правову допомогу в розмірі 25000,00 грн., що не спростовано відповідачем. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши доводи сторін спору та подані ними докази, дійшов висновку, що відповідач, як службова особа (виконуючий обов`язки директора підприємства), яка видала незаконний наказ про звільнення працівника, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненим працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 164718,84 грн., моральної шкоди 5000,00 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 25000,00 грн., а всього разом 197 418,84 грн. Посилання відповідача, на те, що позивач не є належним позивачем у цій справі, з посиланням на статтю 136 КЗпП України, є помилковим, оскільки такий позов може бути пред`явлений як самою юридичною особою, так і вищестоящим в порядку підлеглості органом. Висновки щодо застосування норм права у спірних правовідносинах неодноразово висловлював Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 17 липня 2024 року у справі №439/362/22, від 02 травня 2025 року у справі № 522/17256/22. У зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3 028,00 грн, відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на відповідача.

Outcome: approved