Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-30 00:00:00

У травні 2025 року до Подільського районного суду міста Києва звернувся представник [PERSON] з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просить встановити належності [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) трудової книжки [NUMBER] , дата заповнення 12 липня 1993 року та Диплому серії [NUMBER] виданого 04 липня 1985 року. В обґрунтування поданої заяви зазначає, що [PERSON] , народилася [INFO] , знаходиться на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У листопаді 2025 року досягає віку 60 років та має право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку із чим звернулася до органів Пенсійного фонду України на консультацію з приводу порядку переведення її з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При розгляді документів та при первинному правовому аналізі документів співробітниками Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві було звернуто увагу, що дівоче прізвище яке вказано в свідоцтві про народження « [PERSON] » не збігається з дівочим прізвищем заявника, яке вказано в Дипломі серії [NUMBER] виданого 04 липня 1985 року Житомирським технікумом землевпорядкування та в трудовій книжці серії [NUMBER] , дата заповнення 12 липня 1993 року, а саме дівоче прізвище заявника в цих правовстановлюючих документах вказано « [PERSON] », а в свідоцтві про народження « [PERSON] ». Тобто друга літера в прізвищі вказана невірно а саме «О» замість «Е», у зв`язку із чим [PERSON] було повідомлено в усному порядку, що органи Пенсійного фонду не будуть брати до уваги записи трудової книжки [NUMBER] , дата заповнення 12 липня 1993 року а також записи в Дипломі серії [NUMBER] виданого 04 липня 1985 року Житомирським технікумом землевпорядкування. Та було рекомендовано звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності [PERSON] трудової книжки та Диплому. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 травня 2025 року, головуючим суддею у справі було визначено Будзан Л.Д. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 21 травня 2025 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами окремого провадження. Заявник та представник заявника у судове засідання не з`явилися, представник заявника надіслав до суду заяву про розгляд справи без участі заявника та її представника, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як визначено ч. 7 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до п. 5 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Положеннями ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Крім того, згідно вимог ст. 318 ЦПК України встановлено, що у заяві про встановлення фактів, що мають юридичне значення повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою. У відповідності до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У постанові від 18 січня 2024 року в справі №560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що до юрисдикції цивільних судів справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам право подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Аналогічні висновки зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постановах від 05 червня 2024 року в справі № 557/1535/23(провадження № 61-1723св24), від 24 квітня 2024 року в справі № 694/2318/23 (провадження № 61-2911св24), від 08 травня 2024 року в справі № 214/4921/23 (провадження № 61-15863св23) та інших. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим повторно Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 23.06.2020. Рішенням Державної кваліфікаційної комісії Житомирського технікуму землевпорядкування від 04 липня 1985 року видано диплом серії [NUMBER] « [PERSON] / [PERSON] ». 12 липня 1993 року видано трудову книжку серії [NUMBER] на ім`я « [PERSON] ». 23 травня 1987 року був укладений шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований Виконавчим комітетом Рогачівської сільської ради Ружинського району Житомирської області, актовий запис №1, після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку - [PERSON] , дружині - [PERSON] . У трудовій книжці серії [NUMBER] прізвище « [PERSON] » було виправлено на « [PERSON] » та зроблено запис про зміну прізвища на підставі свідоцтва про укладення шлюбу від 23.05.1987 серії [NUMBER] , що засвідчено підписом відповідальної особи та печаткою. Відповідно до копії паспорту серії [NUMBER] виданого 07 квітня 1998 року, [PERSON] народилася [INFO] в с. Рогачі Ружинського району Житомирської області. [PERSON] є пенсіонером по інвалідності, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] , виданим Пенсійним фондом України 13.05.2025, термін дії до 31.03.2026. Заявниця вказує, що наявні розбіжності в написанні її прізвища унеможливлюють реалізацію нею пенсійних прав, а тому заявниця вимушена звернутись до суду із даною заявою про встановлення фактів, оскільки, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Судом встановлено, що у наданих заявницею документах існує розбіжність у написанні її прізвища українською та російською мовами, при цьому інформація щодо інших її даних, зокрема, імені та по-батькові, дати та місця народження, тотожна, що виключає будь-який сумнів що надані заявницею документи належать їй. З наданих суду документів вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є однією і тією ж особою, а тому є всі підстави вважати, що при видачі трудової книжки та диплому було допущено помилку при написанні її прізвища. Крім того, суд приймає до уваги те, що для реалізації пенсійних прав заявниці необхідно встановити, що розбіжності в написанні її прізвища допущені помилково, та чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення таких юридичних фактів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування вимог заяви знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, заявниця не має іншої можливості ніж в судовому порядку встановити юридичні факти, а наявні розбіжності в написанні її прізвища унеможливлюють реалізацію заявницею її пенсійних прав, а відтак вимоги заяви підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved