Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-14 00:00:00

Адвокат Новіков І.О., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] третя особа: Орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, встановлення факту самостійного виховання та здійснення догляду за неповнолітньою дитиною батьком. Свої вимоги обґрунтував тим, що після розірвання шлюбу позивача з відповідачкою (рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2024 року) дитина постійно проживає разом із батьком за адресою: [ADDRESS] . Матір дитини з 2022 року участі у вихованні не бере, проживає на тимчасово окупованій території або її місцезнаходження невідоме, на зв`язок не виходить. Батько забезпечує всі потреби дитини матеріальні, емоційні, освітні та побутові. Просив визначити місце проживання дитини разом з позивачем та встановити юридичний факт самостійного виховання та утримання дитини, що має значення для отримання відповідних соціальних гарантій та реалізації прав. Ухвалою суду від 13.01.2025 у справі було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Також зазначеною ухвалою суду було залучено до участі у справі третю особу [INFO] . Відповідачка [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Будь-яких заяв та клопотань, в тому числі відзиву на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходило. Третя особа Орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району надав до суду витяг із протоколу № 5 комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району відповідно до якого було вирішено наступне: 1) представнику органу опіки та піклування під час розгляду цивільної справи в судовому засіданні не заперечувати щодо задоволення заяви батька [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання та здійснення догляду за неповнолітнім [PERSON] , [INFO] ; 2) представнику органу опіки та піклування під час розгляду цивільної справи про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , повідомити суду, що надання висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено чинним законодавством. Третя особа - [INFO] у судове засідання представника не направив, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, процесуальних заяв щодо предмету спору до суду не надав. Крім того, відповідно до ухвали суду від 21.05.2025 було задоволено клопотання представника позивача та витребувано з Міністерства соціальної політики інформацію з Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб щодо адреси проживання відповідача [PERSON] та від Державної прикордонної служби України відомості про перетинання кордону України [PERSON] в період з 24.02.2022 року по теперішній час. Частиною 4 ст. 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів, оскільки належним чином повідомлений відповідач повторно не з`явився у судове засідання, а позивач не заперечує проти такого порядку вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку представника органу опіки та піклування, який частково заперечував проти задоволення заявлених вимог, дійшов наступного висновку. Статтею 51 Конституції України\~визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється\~Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Частиною першою\~статті 121 СК України\~передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями\~122\~та\~125\~цього\~Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою\~статті\~157 цього Кодексу. \~Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях\~150, 151 СК України. За приписами частини другої\~статті 150 СК України\~батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. \~Відповідно до частин першої четвертої\~статті 157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.\~Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею Відповідно до 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається не лише за згодою батьків, але й за згодою самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України, суд може визначити місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків, враховуючи інтереси дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував (наприклад, у справі № 757/51620/15-ц), що при вирішенні питання про місце проживання неповнолітньої дитини, якій більше 14 років, думка дитини є визначальною, якщо вона не суперечить її інтересам та не була сформована під тиском одного з батьків. Якщо дитина чітко заявляє, що хоче проживати з одним із батьків це найчастіше й лягає в основу судового рішення. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив суду, що з моменту його виїзду разом із сином [PERSON] з тимчасово окупованої території м. Василівка Запорізької області до м. Запоріжжя він самостійно виховує та утримує сина. Зв`язок із матір`ю дитини є на сьогодні відсутнім. З урахуванням практики Верховного суду та відповідно до Сімейного кодексу України судом був заслуханий неповнолітній [PERSON] , [INFO] , який підтвердив у повному обсязі обставини справи які зазначенні в позовній заяві та підтвердив пояснення батька які він надавав у судовому засіданні. Також суду повідомив, що його мати - відповідач [PERSON] не бере жодної участі в його житті з 2022 року, а саме з моменту, коли він з батьком - позивачем [PERSON] виїхали з тимчасово окупованої території на підконтрольну Україні територію. Крім того, факт самостійного виховання та утримання дитини батьком підтверджено: - актом обстеження умов проживання неповнолітнього [PERSON] (а.с. 14); - довідками про фактичне місце проживання батька та дитини (а.с. 12-13); - відповіддю Міністерства соціальної політики України, відповідно до якої інформація про відповідачку [PERSON] в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб, станом на 30.05.2025 є відсутньою. (а.с. 106); - відповіддю Державної прикордонної служби України відповідно до якої інформація про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України відповідачкою [PERSON] в період з 24.02.2022 по 18.06.2025 є відсутньою. (а.с. 107); - витягом із протоколу № 5 комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, відповідно до якого неповнолітній [PERSON] , якому забезпечені належні умови, догляд та виховання проживає разом з батьком позивачем [PERSON] , матір відповідачка [PERSON] разом із сином не проживає, участі у вихованні дитини не бере (а.с. 83-84). Судом також досліджено письмові докази надані позивачем, зокрема витяг із застосунку «Резер+» щодо позивача, відповідно до якого останній є військовозобов`язаним, разом з цим має відстрочку від призову у відповідності до п.2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» як педагогічний працівник (а.с.45), довідки з місця роботи позивача з інформацією про заробітну плату за 2025 рік (а.с. 112-113). Згідно з позицією Верховного Суду та висновками Великої Палати Верховного Суду, обґрунтування колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду необхідності уточнення висновку щодо застосування норм права, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), про встановлення факту самостійного виховання дитини. Тому встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини є допустимим у порядку позовного провадження. Разом з тим, у відповідно до приписів ст. ст. 160, 161 СК України у судовому порядку не може бути вирішено спір щодо місця проживання неповнолітньої дитини, якою є син позивача, оскільки у разі окремого проживання батьків, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У зв`язку з наведеним та з урахуванням інтересів неповнолітнього, суд вважає позовною заяву такою, що підлягає частковому задоволенню. Позивач не заявляє вимогу та не ставить питання про розподіл судових витрат, отже судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: partial