Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить розірвати шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрований 18 листопада 2011 року Виконавчим комітетом Ксаверівської сільської ради Малинського району Житомирської області, актовий запис № 3, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення ним повноліття. В обґрунтування позову зазначено, що 18 листопада 2011року сторони уклали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] . Позивач зазначає, що протягом останніх декількох років стосунки з відповідачем розладились, зникло почуття любові, взаємопорозуміння і взаємоповага. Вже тривалий час сторони живуть окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування. Сторони шлюбних стосунків не підтримують, а спроби примирення не дали жодних результатів. Перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача, відповідача та інтересам спільної дитини. Позовну вимогу про стягнення аліментів позивач обґрунтувала тим, що [INFO] від шлюбу у них з відповідачем народився син [PERSON] , який самостійно обрав місце свого проживання з матір`ю та фактично перебуває на її повному утриманні. Відповідач добровільно не надає допомоги на утримання дитини, не бере участі у її вихованні, хоча не має інших утриманців і соціальних зобов`язань, перебуває у працездатному віці, працює та має стабільний дохід, а тому позивач просить стягнути з нього аліменти на дитину у розмірі половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно. 21 травня 2025 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовільни в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив фактичні обставини і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 18 листопада 2011 року укладено шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований Виконавчим комітетом Ксаверівської сільської ради Малинського району Житомирської області, про що складено відповідний актовий запис № 3, після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку - [PERSON] , дружині - [PERSON] . Позивач посилається на те, що протягом останніх декількох років стосунки з відповідачем розладились, зникло почуття любові, взаємопорозуміння і взаємоповага. Вже тривалий час сторони живуть окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування. Сторони шлюбних стосунків не підтримують, а спроби примирення не дали жодних результатів. Перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача, відповідача та інтересам спільної дитини. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22.05.2012 року. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки з чоловіком. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. В силу ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. На підставі ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 114 СК України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Таким чином, суд дійшов висновку, що сім`я фактично розпалась, спільне господарство не ведеться, примирення між сторонами не можливе, сторони на такому не наполягали, а подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін. Разом із цим, суд враховує, що відповідач у судовому засіданні не заперечив щодо розірвання шлюбу, підтвердивши, що фактично їхня з позивачем сім`я припинила своє існування, вони втратили почуття любові та поваги один до одного, мають протилежні погляди на шлюбні відносини та сімейне життя, спільного господарства не ведуть, примирення та подальше збереження шлюбу між ними є неможливим. Таким чином, з`ясувавши дійсні стосунки сторін та мотиви розірвання шлюбу, враховуючи наявність у сторін неповнолітньої дитини та те, що сторони висловили взаємну згоду на розірвання шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам та інтересам їхньої дитини, що має істотне значення, а тому суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Згідно з ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 18 люстопада 2011 року вбачається, що під час державної реєстрації шлюбу позивач змінила дошлюбне прізвище [PERSON] на [PERSON] , яке суд вважає за можливе залишити без змін з огляду на відсутність відповідної вимоги позивача про відновлення дошлюбного прізвища. Відповідно до ч. 2 ст. 115 СК України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили підлягає направленню до Подільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), як органу ДРАЦС за місцем ухвалення рішення, для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та відмітки в актовому записі про шлюб. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, суд виходить із такого. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Встановлено і те, що на даний час дитина проживає із матір`ю [PERSON] . Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Тлумачення положень СК України свідчить про те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано. Статтею 182 Сімейного Кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Вирішуючи питання розміру аліментів, суд відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, позивач вказує на те, що відповідач не бере жодної участі у вихованні та утриманні спільної дитини. Дитина проживає разом з позивачем. Усі обов`язки щодо утримання та виховання дитини позивач несе самостійно. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Приймається до уваги те, що відповідач не заперечує свого обов`язку щодо утримання дитини, визнав позовні вимоги та згідний сплачувати аліменти на користь позивача у визначеному нею розмірі. Аналізуючи зазначені вище положення законодавства, встановивши, що відповідач працює та отримує стабільний дохід, інших утриманців не має, має нормальний стан здоров`я, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача, як про це заявлено у позовній заяві. Постановляючи рішення суд враховує, що в даному судовому провадженні позивачем не ставилось питання про стягнення додаткових витрат на дитину, а тому, визначаючи розмір аліментів, що підлягають стягненню саме на утримання дитини, а тому за позивачем залишається право на звернення до суду у встановленому законом порядку щодо участі відповідача у додаткових витратах згідно з ст. 185 СК України. На підставі ч. 1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. А відтак, у кожній зі сторін є право на звернення до суду в разі настання таких обставин. Крім того, у позивача, в разі необхідності, залишається право на звернення до суду про зміну способу стягнення аліментів (зміна частки на тверду грошову суму). Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Із урахуванням наведеного та встановлених судом обставин справи, виходячи із засад справедливості та захисту прав неповнолітньої дитини, суд вважає вірним стягнути з відповідача на користь позивача на утримання їхнього неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, тобто з 16.05.2025 року і до дня досягнення дитиною повноліття. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як вбачається із наявної в матеріалах справи квитанції ID: 1493634921 від 16.05.2025, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила судовий збір за вимогу про розірвання шлюбу у розмірі 1 211,20 грн. З огляду на наведене, враховуючи визнання позову відповідачем, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 50 відсотків вказаної суми сплаченого судового збору, що становить 605,60 грн, та повернення решти 50 відсотків судового збору (у розмірі 605,60 грн) позивачу з державного бюджету. Крім того, оскільки за вимогу про стягнення аліментів позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», враховуючи положення ч.1 ст. 142 ЦПК України наявні підстави для стягнення з відповідача в дохід держави судового збору у розмірі 605,60 грн. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved