Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-07 00:00:00

У грудні 2022 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що їй на праві власності належала земельна ділянка площею 1,499га по [ADDRESS] , кадастровий номер 3222481202:02:110:0086. Але їй стало відомо, що її земельна ділянка зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03 червня 2009 року. У подальшому її земельна ділянка була обєднана з іншою земельною ділянкою на підставі заяви [PERSON] (які мають кадастрові номери 3222481202:02:110:0052 та 3222481202:02:110:0086) та зареєстровано нову земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:110:5088 за рішенням державного реєстратора Петрівської сільської ради Київської області Григорєвої Ганни Леонідівни. За її заявою внесені дані до ЄДРДР та триває досудове розслідування щодо неправомірного відчуження її земельної ділянки, оскільки земельну ділянку вона нікому не відчужувала, будь-які кошти не отримувала, договори не укладала та не підписувала. Тому договір є неукладеним. Крім того, реєстраційний номер нотаріуса, який вказаний у договорі, насправді вчинена інша дія засвідчення вірності копії. Також нотаріус повідомив, що правочину по відчуженню земельної ділянки ним не посвідчувався. Вказала, що відсутність державної реєстрації права власності на земельну ділянку за нею в реєстрі речових прав, не позбавляє її права власності на майно, але унеможливлювало здійснення нею будь-яких дій щодо відчуження такої земельної ділянки. Але її права власності зареєстровано в Державному земельному кадастрі. І сама [PERSON] зареєструвала своє право власності аж через 12 років після так званого укладення договору купівлі-продажу, що також підтверджує незаконність такого правочину. Тому реєстратор не мав законних підстав для здійснення реєстраційних дій щодо прав відповідача на її земельну ділянку, в тому числі проводити об`єднання земельних ділянок. Оскільки земельна ділянка вибула без її згоди, тому ефективним способом захисту її порушеного права є витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Просила суд: скасувати рішення державного реєстратора Петрівської сільської ради Київської області Григорєвої Ганни Леонідівни про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно від 14 лютого 2022 року, індексний номер 63421870 про об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами 3222481202:02:110:0052 та 3222481202:02:110:0086 та реєстрацію нової земельної ділянки з кадастровим номером 3222481202:02:110:5088; витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:110:0086 площею 1,1499г, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 02 січня 2023 року відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи проводити в загальному позовному провадженні. На підставі розпорядження керівника апарату №120 від 25 вересня 2023 року та протоколу повторного авторозподілу від 25 вересня 2023 року цивільної справи №369/13483/22 у звязку з припиненням повноважень судді Ковальчук Л.М., цивільну справу передано судді Пінкевич Н.С. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 жовтня 2023 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2023 року за клопотанням представника позивача витребувано: у [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ) належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.06.2009 № 811, посвідченого приватним нотаріусом Грицаєнко В.В.; у зберігача реєстраційних справ щодо земельних ділянок з кадастровими номерами 3222481202:02:110:0086 та 3222481202:02:110:5088, Фастівської районної державної адміністрації (08500, Київська область, м. Фастів, площа Соборна, буд. 1): належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.06.2009 № 811, посвідченого приватним нотаріусом Грицаєнко В.В.; належним чином засвідчені копії всіх наявних документів щодо земельних ділянок з кадастровими номерами 3222481202:02:110:0086 та 3222481202:02:110:5088; у Державного реєстратора Петрівської сільської ради Київської області Стукача Сергія Вікторовича (08072, Київська область, Вишгородський район, село Новосілки, вул. Київська, буд. 50): належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.06.2009 № 811, посвідченого приватним нотаріусом Грицаєнко В.В.; належним чином засвідчені копії всіх наявних документів щодо земельної ділянок з кадастровим номером 3222481202:02:110:0086; у приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шульженко Наталії Миколаївни (07300, Київська область, м. Вишгород, вул. Шолуденка, буд. 14, прим. 39): належним чином засвідчену копію заяви про об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами 3222481202:02:110:0052 та 3222481202:02:110:0086; належним чином засвідчені копії всіх наявних документів щодо земельних ділянок з кадастровими номерами 3222481202:02:110:0086 та 3222481202:02:110:5088; інформацію та копії з відповідних реєстрів що можуть підтвердити звернення громадянки України [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) до приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шульженко Наталії Миколаївни та засвідчення нею справжності підпису [PERSON] на заяві від 01.02.2022 року (зареєстровано в реєстрі за № 32); у Державного реєстратора Петрівської сільської ради Київської області Григор`євої Ганни Леонідівни (07354, Київська область, Вишгородський район, село Нові Петрівці, вул. Свято-Покровська, 171): належним чином засвідчені копії всіх наявних документів щодо земельних ділянок з кадастровими номерами 3222481202:02:110:0086 та 3222481202:02:110:5088; копії всіх документів, що містяться в реєстраційних справах наступних об`єктів нерухомого майна: земельної ділянки з кадастровим номером 3222481202:02:110:5088; інформацію та копії з відповідних реєстрів, що можуть підтвердити звернення громадянки України [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) до Державного реєстратора Петрівської сільської ради Київської області Григор`євої Ганни Леонідівни; у Головного управління Дердгеокадастру у Київській області (03115, м. Київ, вул. Серпова, буд. № 3/14) наступну інформацію, з наданням підтверджуючих документів: належним чином засвідчені копії всіх наявних документів щодо земельних ділянок з кадастровими номерами 3222481202:02:110:0086 та 3222481202:02:110:5088, в тому числі поземельні книги; чи було зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:110:0086 в органах земельних ресурсів, у Державному земельному кадастрі за [PERSON] до 01.01.2013 року? чи було зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:110:0086 в органах земельних ресурсів, у Державному земельному кадастрі за [PERSON] до 28.12.2021 року? до якого моменту (вказати дату та час) в Державному земельному кадастрі власником земельної ділянки з кадастровим номером 3222481202:02:110:0086 була зареєстрована [PERSON] та надати підтверджуючі документи? коли саме та на підставі чого в Державному земельному кадастрі з`явилась інформація про право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:110:0086 та надати підтверджуючі документи? відомості з Державного земельного кадастру щодо права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:110:0086 станом на 28.12.2021; відомості з Державного земельного кадастру щодо права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:110:0086 станом на 30.12.2021. 23 квітня 2024 року до суду надійшла заява [PERSON] про зміну предмету позову. Додатково позивач вказала, що після витребуваної судом інформації є необхідним здійснити уточнення кадастрових номерів земельних ділянок, скасування всіх рішень реєстраторів щодо реєстрації прав на спірну земельну ділянку, шо ефективно захистить її права на майно, яке незаконно вибуло з її власності. Остаточно просила суд: витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] земельну ділянку площею 0,1499г з кадастровим номером 3222481202:02:110:0086, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та яка є частиною земельної ділянки площею 0,299 га з кадастровим номером 3222481202:02:110:5088 скасувати рішення державного реєстратора Петрівської сільської ради Київської області Григорєвої Ганни Леонідівни про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно від 14 лютого 2022 року, індексний номер 63421870 про об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами 3222481202:02:110:0052 та 3222481202:02:110:0086 та реєстрацію нової земельної ділянки з кадастровим номером 3222481202:02:110:5088; скасувати рішення державного реєстратора Пірнівської сільської ради Київської області Стукача Сергія Вікторовича від 30 грудня 2021 року №62694015 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3222481202:02:110:0086 площею 0,1499га; припинити речове право [PERSON] на земельну ділянку, яка розташована в с.Юріївка Фастівського району Київської області з кадастровим номером 3222481202:02:110:5088 площею 0,299га; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, яка розташована в с.Юріївка Фастівського району Київської області з кадастровим номером 3222481202:02:110:5088 загальною площею 0.299га шляхом виключення з Державного земельного кадастру відомостей про реєстрацію вказаної земельної ділянки та скасувати записи у Поземельній книзі, зобов`язавши державного кадастрового реєстратора відділу у Києво-Святошинському районі міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м.Ірпені Головного управління Держгеокадстру у Київській області (державного кадастрового реєстратора Головного управління Держгеокадастру у Київській області) внести до Державного земельного кадастру відомості про скасування в поземельній книзі записів щодо державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3222481202:02:110:5088 загальною площею 0,299га. У підготовчому судовому засіданні 23 квітня 2024 року судом прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позов та залучено у якості третьої особи Головне управління Держгеокадастру в м.Києві та Київській області. хвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив позов задоволити. У судове засіданні відповідач [PERSON] не з`явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена належними чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, причини неявки суду не повідомлено. На час вирішення справи письмового відзиву, заперечень, пояснень, клопотань до суду не надходило. Суд враховує, що 18 квітня 2023 року до суду надійшла заява представника відповідача Блудової Г.О. про ознайомлення з матеріалами справи (ознайомлений 21 квітня 2023 року). У підготовчому судовому засіданні 17 травня 2023 року також приймай участь представник відповідача та за спільним клопотанням представників оголошено перерву в підготовчому засіданні. У подальшому ні від відповідача, ні від її представника будь-яких заяв, клопотань не надходило. У судове засідання представники державного реєстратора Петрівської сільської ради Київської області Григорєвої Ганни Леонідівни, третіх осіб: державний реєстратор Пірнівської сільської ради Київської області Стукач Сергій Вікторович, [PERSON] , Головне управління Держгеокадастру в м.Києві та Київської області не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належними чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, причини неявки суду не повідомлено. На час вирішення справи письмового відзиву, заперечень, пояснень, клопотань до суду не надано. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №442991, зареєстрованого 25 листопада 2008 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010832900546, належить на праві власності земельна ділянка площею 0,1499 га із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарсьикх будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222481202:02:110:0086. Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку: [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 3222481202:02:110:0086 площею 0,1499 га із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарсьикх будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка зареєстрована Управлінням Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області. 03 червня 2009 року між [PERSON] та було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнком В. В. та зареєстрований в реєстрі за №811, згідно з яким [PERSON] продала, а [PERSON] купила земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:110:0086 площею 0,1499 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Інформацією з державного земельного кадастру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03 червня 2009, посвідченого приватним нотаріусом Грицаєнко В.В,. на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 3222481202:02:110:0086 площею 0,1499 га із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Дата державної реєстрації 28 грудня 2021 року на підставі рішення державного реєстратора Пірівської сільської ради Вишгородського району Київської області Стукача Сергія Вікторовича №62694015 від 30 грудня 2021 року. Згідно з інформацією з Поземельної книги: відомості про земельну ділянку з кадастровим номером З222481202:02:110:0088 перенесено до ДЗК в автоматизованому порядку, згідно з розділо 3 Поземельної книги запис про виникнення права від 21 вересня 2015 року № 003 власником земельної ділянки обліковувався [PERSON] . В результаті інформаційного взаємообміну від суб`єктів реєстрації речових прав 15 лютого 2022 року право власності перейшло до [PERSON] , реєстраційний номер земельної ділянки у Державному реєстрі прав 46672354. 01 лютого 2022 року [PERSON] звернулася до компетентних органів із заявою, посвідченою приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованою в реєстрі за № 581, в якій просила розробити технічну документацію із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок та об`єднати земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:110:0052 з земельною ділянкою з кадастровим номером 3222481202:02:110:0086 в одну сформовано земельну ділянку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (п. 1), так і інші юридичні факти (п. 4). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Правочином є вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки. Односторонній правочин є дією однієї сторони, яка створює обов`язки лише для особи, яка видала довіреність. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом. Статтею 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність правочину визначається ст. ст. 203, 215 ЦК України. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі. Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Отже, суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків. За змістом ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З листа Київського нотаріального архіву №463/02-05 від 08 лютого 2022 року встановлено, що за №811 від 03 червня 2009 року було вчинено іншу нотаріальну дію засвідчення копії. Встановивши на підставі наявних у справі доказів, що [PERSON] не відчужувала [PERSON] належні їм на праві власності земельні ділянки та не вчиняли дій щодо підписання договору купівлі-продажу земельних ділянок, тому оспорювані договори купівлі-продажу укладено без волевиявлення власників нерухомого майна. Доказів протилежного відповідач суду не надав. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої. Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається «сompetition of claims» (конкуренція позовів). Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу. Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах. У випадку конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж самої протиправної поведінки виникають і паралельно існують декілька суб`єктивних прав, які мають одне і те ж саме призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права. Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об`єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem re), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває «ео ipso» (внаслідок цього) усі інші як безцільні. Вектори конкуруючих прав є однонаправленими і паралельними права належать одній особі і спрямовані на задоволення одного й того ж самого інтересу.Задоволенням однієї з цих конкуруючих вимог знищувалася інша вимога, так як уявлялося неприпустимим двічі задовольняти один і той же інтерес. Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику. Очевидно, що, якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним. У окремих випадках колишні власники, отримавши відмову в задоволенні своїх речово-правових вимог про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють самі ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів (укладених за їх участю як відчужувачів спірної речі). Прикметно зазначити, що застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення свого майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки власника майна, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна, яке може бути витребувано у них у порядку реституції. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину. Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення ч. 1 ст. 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого ст. 388 ЦК України. Враховуючи наведене, спірні земельні ділянки можуть бути витребувані від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України без визнання недійсними договорів, на підставі яких відбулося відчуження спірного майна. Ефективність обраного позивачем, який не мав волевиявлення на укладення оспорених правочинів, способу захисту своїх прав не викликає обґрунтованих сумнівів. З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню з наведених вище підстав в частині витребування земельної ділянки. Щодо скасування рішення реєстраторів, державної реєстрації, припинення права та зобов`язання вчинити дії. Згідно статей 330, 388 ЦКУ якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на цього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач має право витребувати нерухоме майно у відповідача, так як воно вибуло з його володіння не з його волі, без його відома та без його згоди. Згідно ст.ст. 316, 317, 321 ЦКУ правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ЦКУ право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦКУ кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі : визнання права та відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно ст.ст. 391-392 ЦКУ власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно Постанови КГС ВС від 21.01.2021 у справі № 925/1222/19 спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору. Спір про скасування рішення та/або запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно за іншою особою є цивільно-правовим та залежно від суб`єктного складу має бути вирішений за правилами цивільного або господарського судочинства. Постанова ВП ВС від 04.12.2019 у справі № 823/588/16 (№ в ЄДРСР 86401165) У п.4 Огляду судової практики Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (актуальна судова практика)" від 28.05.2021 вказано, що у редакції статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", чинній із 16.01.2020, законодавцем виключений такий спосіб захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У Постанові КГС ВС від 23.06.2020 у справі N 922/2589/19 зазначено, що ухвалення судових рішень, пов`язаних з питанням державної реєстрації, обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України N 1952 викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України N 1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України N 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3)судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). У Постанові ВП ВС від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (14-208цс18) вказано наступне : Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 3 огляду на вказане у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Враховуючи викладене в частині вимог про скасування рішення державного реєстратора Стукача С.В. суд відмовляє, оскільки дане рішення вже скасовано наказом Міністерства юстиції України №3733 від 03 вересня 2022 року. А вимоги про скасування державної реєстрації є похідними від скасування рішення реєстратора. Зобов`язання вчинити дій є передчасними, оскільки управління не порушувало прав позивача та не відмовляло у проведенні реєстраційний дій. Розподіл судових витрат суд здійснює на підставі ст.141 ЦПК України. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz\~Torija\~v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: partial