Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

16.01.2025 представник позивача, адвокат Вдовика Олена Миколаївна, звернулася до суду із позовною заявою, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», що зареєстрована судом 17.01.2025, мотивуючи тим, що [PERSON] є спадкоємцем після померлої [INFO] рідної сестри [PERSON] , тому звернувся до Третьої білоцерківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак, 15.01.2025 державним нотаріусом Карпусь І.О. йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що за результатами перевірки фактів відсутності (наявності) заборони або арешту на спадкове майно нотаріусом встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень міститься арешт 1/3 (однієї третьої) частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, який знаходиться в селі Глибочка Білоцерківської територіальної громади, Білоцерківського району, Київської області, на [ADDRESS] (колишнім 4(четвертим)), що належала померлій [INFO] [PERSON] , та згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься обтяження (арешт нерухомого майна) № 10706332, що зареєстровано 12.01.2011 реєстратором Київської обласної філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, підставою обтяження слугувала постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. № 752081 від 16.08.2010, що винесена Районним відділом державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно належне [PERSON] . У грудні 2024 року позивач звернувся до Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про зняття з указаного арешту. Відповідач, листом від 18.12.2024, повідомив, що згідно перевірки бази АСВП на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 12090942 з примусового виконання виконавчого листа № 2-7347 від 29.12.2008, виданого Білоцерківським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] (позивача) аліментів на утримання сина [PERSON] , починаючи з 29.10.2008 та виконавче провадження завершено 02.06.2016, згідно п. 6 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження (в редакції, чинній на дату прийняття рішення); окрім зазначеного, на виконанні перебували виконавчі провадження щодо стягнення коштів з [PERSON] на користь держави; зазначені провадження завершені у зв`язку із повним фактичним виконанням відповідно до п. 9 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження». Щодо зняття арешту відповідач повідомив, що встановити приналежність постанови про арешт майна боржника від 16.08.2010 до відповідного виконавчого провадження не представляється можливим на підставі того, що виконавчі провадження, які перебували на примусовому виконанні знищено. Також, у відповідь на запит відповідач листом від 09.01.2025 повідомив, що виконавчі провадження завершено в зв`язку з повним фактичним виконанням відповідно до п. 9 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження, а щодо зняття арешту з майна відповідач зазначив, що вилучення запису про обтяження з Реєстру здійснюється на підставі постанови державного виконавця про зняття арешту, яка виноситься в межах виконавчого провадження по якому винесено постанову про арешт майна, однак, встановити приналежність постанови про арешт майна боржника № 752081 від 16.08.2010 до відповідного виконавчого провадження не представляється за можливе. Тому просила у судовому порядку скасувати обтяження: арешт нерухомого майна № 10706332 , що зареєстровано 12.01.2011 реєстратором Київської обласної філії державного підприємства «Інформаційний центр» на підставі постанови по арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, № 752081, 16.08.2010, РВ ДВС Білоцерківського МРУЮ; об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно належне [PERSON] . 23.01.2025 судом постановлено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче\~ засідання на 21.02.2025 09:00 год. 09.05.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті на 24.06.2025 10:30 год. 24.06.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 09.07.2025 11:30 год, у зв`язку з першою неявкою відповідача у судове засідання. Позивач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, та його представник - адвокат Вдовика Олена Миколаївна подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позов підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач - Білоцерківський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) представника до суду не направив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подав. 09.07.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи, згідно ч. 4 ст. 223, ст.280-281 ЦПК України. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини, спірні правовідносини, з посиланням на докази та норми права. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Відповідно до ч. 1- ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ст. 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. У пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така ж правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року. Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За правилами ч.1, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , 24.07.2024 подав до Третьої білоцерківської державної нотаріальної контори заяву оформлення спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину, після померлої [INFO] [PERSON] , що підтверджено матеріалами справи ( а.с.10-16). 15.01.2025 державним нотаріусом Третьої білоцерківської державної нотаріальної контори Карпусь І.О. було винесено постанову за № 41/02-31 (а.с. 10-11), якою [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що за результатами перевірки фактів відсутності (наявності) заборони або арешту на спадкове майно нотаріусом встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень міститься арешт 1/3 (однієї третьої) частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, який знаходиться в [ADDRESS] (колишнім 4(четвертим)), що належала померлій [INFO] [PERSON] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с.21),\~ 12.01.2011 12:09:36 за № 10706332, було зареєстровано обтяження реєстратором: Київська обласна філія державного підприємства «Інформаційний центр» на підставі постанови по арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 752081, 16.08.2010, РВ ДВС Білоцерківського МРУЮ; об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно належне [PERSON] . З листа Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 18.12.2024 за № 240753 (а.с.18-20) вбачається, що [PERSON] звернувся до державної виконавчої служби із питанням щодо підстав накладення арешту на майно [PERSON] та просив скасувати арешт з її майна, та йому було повідомлено наступне: перевіркою бази АСВП встановлено, що на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 12090942 з примусового виконання виконавчого листа № 2-7347 від 29.12.2008 виданого Білоцерківським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , починаючи з 29.10.2008 та виконавче провадження завершено 02.06.2016, згідно п. 6 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження»; також на виконанні перебували виконавчі провадження щодо стягнення коштів з [PERSON] на користь держави; зазначені провадження завершені у зв`язку із повним фактичним виконанням відповідно до п. 9 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження»; щодо зняття арешту зазначили, що встановити приналежність постанови про арешт майна боржника від 16.08.2010 № 752081 до відповідного виконавчого провадження не представляється можливим на підставі того, що виконавчі провадження, які перебували на примусовому виконанні знищено (п. 9.9 наказу Міністерства юстиції України № 2392/5 від 08.12.2009 «Про порядок роботи з документами в органах державної виконавчої служби» - строк зберігання становить три роки, по рішеннях в адміністративних справах один рік). З матеріалів справи (а.с.17, 26-28) вбачається, що на підставі рішення Білоцерківського районного суду Київської області від 05.04.2002, у справі № 2-376, [PERSON] була позбавлена батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; рішенням Виконавчого комітету Пилипчанської сільської ради від 12.03.2002 за № 14 над [PERSON] , [INFO] , було встановлено опіку та призначено його опікуном гр. [PERSON] , дядька неповнолітнього; на примусовому виконанні у відділі ДВС перебувало виконавче провадження № 12090942 з примусового виконання виконавчого листа № 2-7347 від 29.12.2008, виданого Білоцерківським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , починаючи з 29.10.2008, та виконавче провадження завершено 02.06.2016, згідно п. 6 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження»\~ (в редакції чинній на дату прийняття постанови), стягувач за вказаним виконавчим провадженням -\~\~ [PERSON] (позивач у справі) подав до відділу ДВС заяву про відсутність заборгованості та притензій щодо сплати аліментів у справі\~ № 2-7347. Позивач - [PERSON] у січні 2025 року звернувся до Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою щодо зняття арешту з майна, яке належить [PERSON] , та листом від 09.01.2025 за № 54 йому повідомлено, що\~ усі виконавчі провадження стосовно вказаного боржника завершені, у зв`язку з повним фактичним виконанням відповідно до п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а щодо зняття арешту, то вилучення запису про обтяження з Реєстру здійснюється на підставі постанови державного виконавця про зняття арешту, яка виноситься в межах виконавчого провадження по якому винесено постанову про арешт майна, однак, встановити приналежність постанови про арешт майна боржника № 752081 від 16.08.2010\~ до відповідного виконавчого провадження не представляється за можливе. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Згідно із ч.1, п.3 ч.2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст.1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2\~ ст.1220 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~\~\~ не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Згідно із п.п. 4.17 п. 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012), якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Встановлено, що позивач - [PERSON] прийняв спадщину після померлої [INFO] [PERSON] , подав до нотаріальної контори відповідну заяву та заявив про своє право на спадкове майно: 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Встановлено, що обтяження: арешт нерухомого майна № 10706332, яке належало померлій [INFO] [PERSON] , здійснено на підставі постанови по арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 752081 від 16.08.2010 РВ ДВС Білоцерківського МРУЮ, зареєстровано 12.01.2011 12:09:36\~ реєстратором: Київська обласна філія державного підприємства «Інформаційний центр» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, порушує спадкові права позивача, а іншого способу зняти заборону у нього, окрім судового, немає, адже виконавчі провадження, які перебували у відділі ДВС відносно боржника - [PERSON] , завершені у зв`язку із повним фактичним виконанням, а встановити приналежність постанови про арешт майна боржника від 16.08.2010 № 752081 до відповідного виконавчого провадження виявилося не можливим, у зв`язку з їх знищенням за терміном зберігання. Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов висновку, що всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження», дії щодо зняття арешту з майна, яке належить [PERSON] , що накладений на підставі постанови по арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 752081, 16.08.2010, відповідачем проведені не були, тому з огляду на ту обставину, що неможливо встановити в межах якого виконавчого провадження було накладено арешт та виконавчі провадження, за якими була боржником - [PERSON] , знищені, захист прав позивача у спосіб оскарження бездіяльності державного виконавця є неможливий, у зв`язку з чим вимоги позивача підлягають захисту шляхом припинення дії, яка порушує його право на спадкування за законом. Судом враховується, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19), від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09, провадження № 61-12406св21 (ЄДРСРУ № 108296856), від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21, ЄДРСРУ № 108653799). Відтак, не скасований арешт на майно [PERSON] при відсутності виконавчих проваджень та будь - яких майнових претензій до неї чи її правонаступників, є порушенням закріпленого Конституцією України (ст. 41) права кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відповідно до якої - кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. У рішенні «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року Європейський Суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою Суду при здійсненні будь-якого втручання має забезпечуватися «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи. Вимога забезпечення такого балансу знаходить своє відображення у всій структурі ст. 1 Першого протоколу. Відповідно до п.1 ч. 1. ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved