Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

У кінцевій редакції позову (а.с. 138-140) представник позивачки просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] 120 грн у статутному капіталі приватної багатопрофільної фірми «ЯНІЦЬКИЙ», що становить 60% вказаного статутного капіталу, а також просить визнати за позивачкою [PERSON] у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] право на 30%, що дорівнює 1/2 частки від 60% статутного капіталу вказаної фірми. Свої позовні\~вимоги мотивувала\~тим,\~що 24\~грудня 1992\~року було\~зареєстровано господарське\~товариство -\~Приватна багатопрофільна\~фірма «ЯНІЦЬКИЙ»\~(далі\~-\~Товариство). Засновниками (учасниками)\~вказаного Товариства\~були [PERSON] \~з часткою\~у Статутному\~капіталі 60%\~та [PERSON] \~з часткою\~ 40%.\~На час\~створення вказаного\~Товариства його\~учасник [PERSON] \~перебував у\~зареєстрованому шлюбі\~з [PERSON] .\~П`ятого вересня\~2019\~року померла\~ [PERSON] ,\~а [INFO] помер\~її чоловік\~ [PERSON] .\~Оскільки на\~день смерті\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~частка останнього\~у статному\~капіталі не\~змінилася,\~то його\~померлій дружині\~ [PERSON] \~належало на\~праві спільної\~сумісної власності\~1/2\~частки її\~чоловіка [PERSON] \~у статутному\~капіталі товариства,\~тобто 30\~%.\~За життя\~ [PERSON] \~все своє\~майно заповіла\~позивачці [PERSON] . Однак, приватним нотаріусом було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] у зв`язку з тим, що частка майнових та корпоративних прав при житті [PERSON] не була визначена та виділена. Відповідач [PERSON] звернуся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував (а.с.46). Від представника відповідача Приватної багатопрофільної фірми «ЯНІЦЬКИЙ» також надійшла заява про визнання позовних вимог (а.с.50). Представник відповідачки [PERSON] адвокат Омельчук І.М. просив розглянути справу без їх участі. Разом з тим просив відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивачкою не було надано доказів того, що внесок [PERSON] до статутного капіталу приватної багатопрофільної фірми «ЯНІЦЬКИЙ» був реалізований коштами, що були спільною сумісною власністю подружжя, а не його особистими коштами. Водночас просив застосувати до вказаних позовних вимог позовну давність (а.с.163-164). Ухвалою суду від 06.03.2024 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 26.03.2024 здійснено перехід до розгляду цієї справи за правилами загального позовного провадження. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 24 грудня 1992 року було зареєстровано господарське товариство приватна багатопрофільна фірма «ЯНІЦЬКИЙ» (код ЄДРПОУ 13565910), яке знаходиться у с. Оліївка, вул. Звягельська, 10 Житомирського району. Розмір статутного капіталу складає 200 грн. Засновниками (учасниками) вказаної фірми були [PERSON] з часткою у статутному капіталі 60% (120 грн) та [PERSON] з часткою 40% (80 грн), що доводиться витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Як убачається з матеріалів справи, на час створення згаданої фірми її учасник [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [INFO] померла [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [INFO] помер [PERSON] . Згідно із заповітом, що посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Драч Н.В. 11 грудня 2014 року за реєстровим номером №383, [PERSON] заповіла позивачці [PERSON] все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, з чого б таке не складалося та де б воно не знаходилось і взагалі все те, на що вона за законом матиме право. Постановою приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Заріцькою Є.О.№140/02-31 від 30.11.2022 позивачці відмовлено у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з тим, що частка майнових та корпоративних прав при житті [PERSON] не була визначена. Відповідно до експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз №056/973-а від 22.07.2021 українські записи прізвища « [PERSON] /« [PERSON] » та « [PERSON] /« [PERSON] »», є ідентичними. Правовідносини між сторонами врегульовані нормами матеріального права, які містяться у Цивільному кодексі України. За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 Закону України «Про господарські товариства» від 19.09.1991 визначено, що Товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу, а також продукції, виробленої товариством в результаті господарської діяльності, одержаних доходів, іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом. Ризик випадкової загибелі або пошкодження майна, що є власністю товариства або передане йому в користування, несе товариство, якщо інше не передбачено установчими документами. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом невстановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягненні на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Статтею 60 СК України визначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя. За змістом цієї норми майно, набуте за спільні кошти подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Статтею 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Під час визначення майна спільною сумісною власністю подружжя слід встановлювати не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У ст. 65 СК України закріплено, що дружина та\~чоловік розпоряджаються\~майном,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~за взаємною\~згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Частиною 2 ст. 67 СК України визначено, що подружжям надано право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі. У інформаційному листі Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 роз`яснив, що виходячи зі змісту ст. 357 ЦК України під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення ) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Як убачається з матеріалів справи, відповідачами не спростовано презумпцію спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя. Своєю чергою, вказаний факт підтверджується заявою [PERSON] про надання її чоловіку [PERSON] згоду на розпорядження у будь-який спосіб набутим ними за час шлюбу, за спільні кошти будь-яким нерухомим та рухомим майном на території України, яка 29 травня 2017 року посвідчена приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Г.М. та зареєстрована у реєстрі під номером №585. Пленум Верховного Суду України у п. 28 постанови від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснив, що виходячи зі змісту ч.ч. 2, 3 ст. 61 СК , якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім`ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. Верховний Суд у постанові від 03.06.2015 по справі №6-38цс15 виснував, що якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимог виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. Проаналізувавши фактичні обставини справи й норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд вважає, що корпоративні права приватної багатопрофільної фірми «ЯНІЦЬКИЙ» набуті саме під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] є їх спільною сумісною власністю подружжя. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 цього кодексу відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. За нормами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, враховуючи те, що позивачка не може реалізувати своє право власності на 30% частки у статутному капіталі приватної багатопрофільної фірми «ЯНІЦЬКИЙ» у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , суд із врахуванням викладеного вище, приходить до висновку про наявність підставі для задоволення вказаних позовних вимог. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що оскільки статутний капітал приватної багатопрофільної фірми «ЯНІЦЬКИЙ» складається з 200 грн, то 120 грн становлять 60% цього капіталу, які є правом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] . Відтак [PERSON] , як спадкоємиця за заповітом після смерті [PERSON] , має право на 1/2 частку від 60%, що дорівнює 30% статутного капіталу вказаної фірми. Вирішуючи клопотання представника відповідача про застосування позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За загальним правилом ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Із спадкової справи №2/2020 після смерті [PERSON] вбачається, що позивачка [PERSON] 02.03.2020 звернулась до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Заріцької Є.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті її бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] . Постановою приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Заріцькою Є.О.№140/02-31 від 30.11.2022 позивачці відмовлено у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом, таким чином строк позовної давності спливає 30.11.2025. Позивачка звернулась із позовом до суду 08.02.2024, тобто у межах строків позовної давності, а тому суд відмовляє у задоволенні клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності у даному спорі. Водночас суд вважає за необхідне зазначити, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 №2120-IX, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, п. 19 яким перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого воєнного стану. Вимоги про відшкодування судових витрат позивачкою не заявлено.

Outcome: approved