Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та просить суд встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , [INFO] , померлим [INFO] , з вересня 2011 року по [INFO] , визнавши за нею право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] посилаючись на факт спільного проживання з [PERSON] та придбання нерухомого майна за спільні кошти. В обґрунтування вимог позивачем [PERSON] зазначено, що у 2010 році вона познайомилася з [PERSON] та з цього часу почали спілкуватися і в подальшому проживати разом однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. З вересня 2011 року по грудень 2013 року вони винаймали квартири по [ADDRESS] , де спільно проживали та в цей період у них народився син [PERSON] , [INFO] , де батьком був записаний [PERSON] . Після цього в період з 12.02.2014 по 15.04.2017 вони з [PERSON] та їх дитиною проживали по [ADDRESS] , а в період з 15.04.2017 по 25.08.2018 вони переїхали на [ADDRESS] до матері [PERSON] відповідачки [PERSON] . Після цього у період з 25.08.2018 по 19.03.2021 вони з [PERSON] та їх сином проживали по [ADDRESS] . За весь час спільного проживання вони з [PERSON] вели спільне господарство, проводили свята та виховували сина. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина на квартиру по [ADDRESS] , яку вона придбала спільної [PERSON] за час спільного проживання , однак батьки [PERSON] пред`явили свої права на квартиру, як спадкоємці першої черги, тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та на підставі статей 21, 60, 61, 63, 70, 74 СК України просить задовольнити вимоги. Відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, який на стадії підготовчого провадження уточнила, та в редакції заяви від 02.09.2024 (том 2 а.с. 97-111) просить суд визнати за нею у порядку спадкування за законом після смерті сина [PERSON] , померлого [INFO] , як спадкоємцем першої черги, право власності на 1/3 частки квартири по [ADDRESS] , посилаючись на належність вказаного житла одноособово її сину як такої, що придбана ним за його особисті кошти. В обґрунтування вимог зустрічного позову [PERSON] зазначено, що звернувшись до суду з позовом про визнання за нею права власності на частку квартири, [PERSON] порушила її право на спадщину сина, намагаючись зменшити спадкову масу в його спадщині. Ураховуючи, що судовий спір квартири, придбаної [PERSON] існує та не вирішений, отримання нею свідоцтва про право на спадщину на даний час є недоцільним. наголошує на необов`язковість відмови нотаріуса в оформленні спадкових прав, оскільки наразі існує спір в суді, від якого залежать склад майна, яке має вона успадкувати після смерті сина, а тому потреба у задоволенні позову викликана не діями нотаріуса по відмові, а позовом [PERSON] . Наголошено не невизнання позову [PERSON] з огляду на придбання нерухомості за особисті кошти її сина. Не оспорює факт проживання її сина з позивачкою з 2011 року до 2017 року та народження у них сина, який і має право на спадщину після смерті свого батька, однак на час придбання квартири її сином відповідачка ніде не працювала, власні кошти у придбання її сином квартири не вкладала, що нею не спростовано відповідними доказами. Зазначено про погіршення з 2017 року відносин між [PERSON] та її сином [PERSON] , що призвело до окремого їх проживання: позивачка неодноразово кидала свого сина і проживала у своїх батьків, [PERSON] перебував у відрядженнях в тому числі за кордоном та тривалий час не по 5-7 місяців був відсутній вдома. Про намір придбати квартиру для сина [PERSON] їй неодноразово повідомляв, яку і придбав за власні кошти, накопичені за час трудової діяльності гроші він передавав їй, як матері, і вона зберігала їх у себе для майбутньої купівлі нерухомості сином. Вона особисто надала сину 3\~000,00 доларів США на купівлю квартири, син позичав у друзів також, віддаючи борги згодом із зарплати. Крім того, син переказував на її картку грошові кошти також на облаштування квартири, проведення ремонтних робіт, за період з 2018 по 2020 роки переказав більше 120\~000,00 грн., які були використані нею за призначенням. Долучені відповідачкою документи по оплаті ремонту квартири, придбання меблів, оплачувала не [PERSON] , а вона із коштів сина, які він надавав їй як особисто, так і шляхом банківських переказів. У квартирі наразі проживає позивачка разом із сином, а також своєю матір`ю та племінником, а отже належних умов для проживання син померлого у квартирі свого батька не має. Вона вступила у спадщину сина з метою захисту інтересів онука, оскільки відповідачка молода жінка та має право в тому числі й на народження інших дітей. Знаючи волю свого сина, який бажав залишити квартиру сину в повному обсязі, з метою захисту спадкових прав, наполягає на задоволенні зустрічних вимог. Ухвалою суду від 10 квітня 2023 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 29 травня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у справі. Ухвалою суду від 04 вересня 2023 року залишено без руху зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , Служби у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради, що діє в інтересах малолітнього [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Ухвалою суду від 04 вересня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, залучено виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради у якості третьої особи, призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 09 квітня 2024 року прийнято до провадження справу у зв`язку зі звільненням у відставку з посади судді [PERSON] . Ухвалою суду від 21 травня 2024 року повернуто до стадії підготовчого провадження. Ухвалою суду від 21 травня 2024 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування. Ухвалою суду від 16 липня 2024 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів, витребувано у Приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Мазепи Наталі Миколаївни належним чином засвідчену копію спадкової справи на майно [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 04 вересня 2024 року прийнято до розгляду заяву про зменшення зустрічних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє законний представник [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, в редакції заяви від 02 вересня 2024 року. Ухвалою суду від 04 вересня 2024 року поновлено строк на подання клопотання про витребування доказів. Задоволено клопотання відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] про витребування доказів. Витребувано з Криворізького відділення № 4 банку «Конкорд» роздруківку з рахунку [PERSON] , з інформацією про його доходи і витрати за період з 2017 року по 2020 рік включно. Витребувано у Криворізького відділення Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» роздруківку з рахунку [PERSON] , інформацією про його доходи і витрати за період з 2017 року по 2020 рік включно. Ухвалою суду від 04 вересня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. У судовому засіданні представник позивача адвокат Домбровська Є.В. на задоволенні первісних вимог наполягала з підстав, викладених у тексті позовної заяви, проти зустрічного позову заперечувала. У відзиві на зустрічний позов представником позивача зазначено про винятковість способу захисту спадкових прав та відсутність відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, що виключає ту обставину, що існував спір і було порушено право позивача на спадщину. Оригінали правовстановлюючих документів на квартиру знаходяться у [PERSON] , до якої позивач не зверталась для їх подання нотаріусу, після смерті [PERSON] визначене коло спадкоємців, тому просить відмовити у задоволенні вимог. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Маркова С.В. вимоги первісного позову не визнали повністю, на зустрічному позові наполягали. У відзиві на позов (том 1 а.с. 146-147) відповідачем зазначено про необґрунтованість вимог, неправильне визначення позивачем кола учасників процесу, необґрунтоване зниження вартості спірного майна та необхідність призначення судової оціночно-будівельної експертизи. Тому просить відмовити у задоволенні вимог. У відповіді на відзив на зустрічний позов стороною відповідача зазначено про направлення її вимог зустрічного позову насамперед на інтереси онука, оскільки [PERSON] , як мати малолітнього [PERSON] , може продати квартиру, позбавивши дитину власного житла. Зазначені аналогічні доводи, викладені у зустрічній позовній заяві. Допитана як свідок відповідач [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] її рідний син, а позивач [PERSON] була співмешканкою сина, від спільного проживання у них [INFO] народився син [PERSON] . [PERSON] почав спільно проживати разом з [PERSON] по [ADDRESS] з грудня 2014 року у найманому житлі до 19.04.2017. З квітня 2017 року [PERSON] разом із сином [PERSON] переїхала до неї, [PERSON] , на [ADDRESS] , але переїхали без [PERSON] , бо син працював в Єгипті. Проживала [PERSON] у неї до серпня 2018 року. Із серпня 2018 року [PERSON] проживав разом із [PERSON] по [ADDRESS] до смерті. Квартиру син купив у травні 2018 року за власні кошти і 3\~000,00 доларів вона йому дала за умови, що син відмовиться від належної йому частки у батьківській нерухомості по [ADDRESS] , але це була усна домовленість, письмово відмову не оформлювали. Придбана квартира була в задовільному стані за 13\~500,00 доларів США, гроші на придбання житла зберігалися у [PERSON] . Ремонт квартири робився за кошти [PERSON] , який переводив їй кошти на її банківську картку, а вона допомагала йому. Син заробляв гроші у відрядженнях. [PERSON] користувалася банківською карткою [PERSON] , який заробляв кошти та слав на цей рахунок. Допитаний як свідок відповідач [PERSON] суду пояснив, що позивачка [PERSON] його невістка, вони з нею познайомилися в 2011-2012, коли вони зустрічалися з його сином [PERSON] . Він давав сину свій автомобіль «Запорожець» і [PERSON] їздив на побачення в с. Солдатське Апостолівського району з [PERSON] . Його син жив тоді в с. Нива [PERSON] . [INFO] у сина з позивачкою народився син [PERSON] . Мати [PERSON] була проти їх весілля з [PERSON] . З 2012 року [PERSON] жила спільно однією сім`єю з [PERSON] в м. Кривому Розі по мкрн. Сонячний, він часто навідував сина та онука, [PERSON] з [PERSON] вели спільне господарство, син заробляв гроші, але у них був спільний бюджет. Вони хотіли укласти шлюб, однак спочатку бажали придбати житло. У 2014-2015 роках [PERSON] із сином орендували житло в с. Нива [PERSON] , [PERSON] двічі їздив на заробітки і заробив гроші на квартиру. В подальшому [PERSON] позичив гроші у кума 1000-1500 доларів США і в [PERSON] 1\~000 доларів США і придбав квартиру на мкрн. Сонячному. Вважає, що [PERSON] проживала разом із [PERSON] однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, більше його син ні з ким не жив. Він знає, що у [PERSON] були якісь інтимні стосунки з іншою жінкою, але одноразового характеру, це йому сам син розповідав. До народження сина [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживали разом, а тільки зустрічалися, а з народженням дитини стали жити сім`єю. Квартиру син придбав у 2018 році за 11\~000,00 доларів США. Допитана у\~судовому засіданні\~свідок [PERSON] \~суду пояснила,\~що [PERSON] її рідна тітка та хрещена мати. [PERSON] проживав з [PERSON] близько трьох років з 2015 по 2018, у них є спільна дитина. [PERSON] тривалий час проживали у батьків [PERSON] в с. Нива Трудова, поки він їздив по відрядженням. [PERSON] казав, що збирає гроші, щоб придбати квартиру в м. Кривому Розі, тому їздив у відрядження. Вона знає, що спільного майна у [PERSON] з [PERSON] не було і припускає, що спільного господарства вони не вели. [PERSON] давав гроші [PERSON] тільки на сина. Вона не знає, чи давала гроші на квартиру [PERSON] , [PERSON] придбав квартиру у 2018році. [PERSON] пересилав гроші своїй матері, а та за них робила ремонт у квартирі сина, про що їй відомо зі слів матері [PERSON] та з його власних слів. У [PERSON] була інша жінка з дитиною в м. Маріуполі, зі слів його старшого брата [PERSON] , і [PERSON] з нею проживав, коли був у відрядженнях. [PERSON] вона знає з 2012 року, у неї не було свого житла, тому вона жила у батьків, а [PERSON] їздив по відрядженням. Вона була в гостях у [PERSON] і бачила у них [PERSON] із сином та знає про їх проживання у них, дитина відвідувала там дитячий садочок. Коли [PERSON] приїхав з відрядження з Єгипту, то придбав квартиру в м. Кривому Розі. Вона знає, що [PERSON] позичала своєму сину 3\~000,00 доларів США для придбання квартири. Вона була в гостях у [PERSON] в його квартирі по мкрн. Сонячному в м. Кривому Розі, там жила і [PERSON] . Вона дала 3\~000,00 доларів США [PERSON] , а та дала ці гроші [PERSON] для придбання квартири. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Як встановлено судом та не оспорюється учасниками процесу, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11 травня 2018 року, був власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.17). Клопотання про витребування копії договору за місцем його укладення, а саме з Третьої криворізької державної нотаріальної контори), учасники процесу не заявляли, суд сумніву у достовірності факту належності вказаної квартири [PERSON] не має. [INFO] [PERSON] помер (а.с. 18 копія свідоцтва). Згідно письмових доказів, [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [INFO] , відомості про батьківство записі в актовому записі про народження дитини на підставі ст. 126 СК України (а.с. 12, 14-15 копії свідоцтва, витягу). Стосовно вимог первісного позову. Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, правомірною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються приписи глави 8 СК України. Отже, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна, набутого у власність у цей період, на праві спільної сумісної власності. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Отже законодавством передбачено рівнозначну презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної сумісної власності. Це означає, що якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує\~презумпцію належності\~його до\~спільної сумісної\~власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). СК України не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю (постанова Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 442/3741/21 (провадження № 61-1292св23). Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання коштів, самі по собі,\~без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків,\~не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 07 квітня 2025 року у справі № 753/21898/20). Верховний Суд у постанові від 25 червня 2025 року у справі № 673/923/23 (провадження №\~61-5746св25) погодився із судом апеляційної інстанції при задоволенні вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу щодо правильного врахування наявності у матеріалах справи доказів, які у їх сукупності підтверджують факт наявності між сторонами відносин, притаманних подружжю, зокрема: визнання сторонами факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2014 року по 2018 рік; народження спільної дитини (біологічне батьківство позивача не заперечувалося відповідачкою); видача у 2018 році продавцем спірного майна на користь позивача довіреності на право розпорядження таким майном; визнання продавцем продажу нерухомого майна у 2018 році на користь сторін, як сім`ї; фактичне проживання сторін з 2018 року у спірному житловому будинку, що підтверджували допитані в судовому засіданні свідки; оплата позивачем комунальних послуг за адресою розташування спірного будинку; систематичного пересилання позивачем протягом 2021 - 2022 років грошових коштів на рахунок відповідачки, тощо. При цьому Верховний Суд погодився також з доводами, що вимоги про встановлення юридичного факту, а також про визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності, суд апеляційної інстанції вважав такими, що не забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя». Так, в судовому засіданні учасниками процесу не заперечується факт сумісного проживання [PERSON] з [PERSON] з моменту народження їх спільної дитини до смерті [PERSON] , стороною відповідача [PERSON] не визнається факт проживання їх як чоловіка та жінки і ведення спільного господарства, наявності спільних та взаємних прав і обов`язків між [PERSON] і [PERSON] саме на час придбання спірного нерухомого майна, оскільки зі слів відповідачки, відносини між ними погіршувалися з 2017 року. При цьому [PERSON] не заперечується факт проживання у неї позивачки [PERSON] із сином на час придбання спірної квартири, оскільки її син [PERSON] був у відрядженнях, що також підтверджується наданим нею повідомленням Державної прикордонної служби у спірний період. Підстави такого проживання у відповідачки [PERSON] , за відсутності, на її думку, взаємних прав та обов`язків між [PERSON] та [PERSON] , суду невідомі, учасниками процесу не надані, що свідчить про все таки наявність фактичних подружніх стосунків між позивачкою та померлим [PERSON] , за яким логічно останній залишає [PERSON] разом з дитиною у своїх батьків (а не батьків позивачки) за час його відрядження і вирішення питання із житлом. По закінченню цього терміну (серпень 2018 року) позивачка [PERSON] разом з їх із [PERSON] спільним сином [PERSON] переїжджає до квартири по [ADDRESS] , де значиться зареєстрованою з 22 серпня 2018 року (а.с. 5-6 копія паспорта), що свідчить про наявність усталених відносин, які притаманні подружжю, оскільки учасниками процесу не заперечується факт утримання за життя [PERSON] як сина, так і [PERSON] . На спростування зазначеного стороною відповідача суду не надано підстави реєстрації та тривалого проживання [PERSON] належному [PERSON] на праві власності помешканні, проведенні ремонтних робіт після купівлі квартири з оформленням частини документів саме на [PERSON] , тощо. При цьому за сімейним законодавством України, набуте чоловіком та дружиною майно під час подружнього життя відноситься саме до спільної сумісної власності, навіть у тому випадку, якщо один з них не працював з поважних причин. Можливість претендувати на майно для тих, хто під час шлюбу не мав самостійного доходу через хворобу, навчання чи ведення домашнього господарства, забезпечується статтею 60 СК України. [PERSON] не заперечується виховання [PERSON] їх спільної з [PERSON] дитини та ведення домашнього господарства в тому числі й у періоди перебування [PERSON] у тривалих відрядженнях, а отже в придбання спірної нерухомості були вкладені не лише кошти, а й спільні зусилля [PERSON] та [PERSON] , а отже доводи сторони відповідача в цій частині відхиляються. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від\~16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі №\~523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) вважала, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Метою заявленого\~позивачем [PERSON] \~позову є\~саме поділ\~спільного сумісного майна, набутого за час спільного проживання позивача З [PERSON] однією сім`єю з колишньою дружиною як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з вересня 2011 року до [INFO] . Оскільки відповідач [PERSON] не спростувала презумпції спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] щодо квартири по [ADDRESS] , на вказане майно поширюється режим спільної сумісної власності. А тому помилковим є доводи сторони відповідача про необхідність заявлення окремої вимоги про визнання цього об`єкту спільним сумісним майном. Стосовно доводів [PERSON] про перерахування їй коштів сином [PERSON] у період з 2017-2020 роки (том 2 а.с. 64-71), то на картку відповідачки здійснював перекази також її інший син [PERSON] , а також були соціальні та пенсійні надходження, а тому вказане може свідчити виключно про переказ грошей на ремонт квартири та придбання необхідних меблів, устаткування, тощо, а свідчить більше про синівську турботу відносно матері. Доказів зворотного суду не надано. При цьому суд не виключає і наявність боргових відносин між [PERSON] та [PERSON] за відсутності доказів відмови останнього від частки у будинку батьків, як і докази на підтвердження такого права. Стосовно вимог зустрічного позову. Відповідно до статей 1216, 1217\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з частинами першою, третьою статті 1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269\~ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України. Згідно зі статтею 1270\~ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1297\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог\~статті 68\~Закону України\~«Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої\~статті 16 ЦК України). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)). У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.\~Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року по справі № 227/3750/19,\~від 11 травня 2022 року у справі № 450/3258/17, від 28 квітня 2022 року у справі № 352/494/16-ц. На виконання ухвали суду від 16 липня 2024 року приватним нотаріусом Мазепою Н.М. надано копію спадкової справи № 66/2021 відкрито 04.08.2021 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (том 3 а.с. 40-57), якій містяться заяви відповідні спадкоємців та запити і відповіді нотаріуса з виконання нотаріальних дій, однак відсутня відмова\~нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, що свідчить про відсутність перешкод в оформленні спадкоємцями спадкових прав, ураховуючи також чітко визначене коло спадкоємців (син та мати померлого) та відсутність спору щодо частки спадщини між ними. Ураховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, за відсутності доказів перешкод в оформленні спадкових прав [PERSON] , вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Ураховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення первісного позову та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Ураховуючи відсутність вимоги в цій частині, судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed