Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом в якому посилається на те, що з 19 липня 1997 року перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилося четверо дітей, двоє з яких неповнолітні: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя між подружжям не склалося та рішенням суду від 23 квітня 2021 року шлюб між ними розірвано та визначено місце проживання неповнолітніх дітей з ним. Вказує, що на час ухвалення вказаного рішення суду шлюбно-сімейні відносини між ними були припинені з вересня 2020 року, оскільки відповідачка покинула його та дітей. Вказує, що він самостійно займається вихованням дітей, їх навчанням, матеріальним забезпеченням, створенням належних умов для проживання, росту та розвитку. Мати дітей свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків, не спілкується з дітьми та не бере участі у їхньому житті, вихованні, утриманні, не піклується про фізичний та духовний розвиток, не відвідує в школі. Він неодноразово намагався пояснити відповідачці необхідність участі матері в житті дитини, однак вона перестала спілкуватися з ним та дітьми, таким чином самоусунулася від виховання дітей. Вказана поведінка відповідачки негативно впливає на психоемоційний стан дітей. Тому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дітей. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Бундзяк У.М. позовну заяву з вказаних підстав підтримали. Позивач пояснив, що орієнтовно п`ять років тому його дружина та мати дітей покинула сім`ю з незрозумілих причин, з того часу вона не спілкується з дітьми, не цікавиться їх життям, не маючи при цьому будь-яких перешкод у спілкуванні з дітьми. Відповідачка, будучи належно повідомлена про дату та час розгляду справи в судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подала. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вивчивши матеріали справи, заслухавши позивача та його представника, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилися четверо дітей, двоє з яких на даний час неповнолітні: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 квітня 2021 року, шлюб між сторонами розірвано, та визначено місце проживання малолітніх дітей з батьком (а.с. 10-11). За приписами ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р., дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 р.) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованою Україною 27 січня 1991 року, що є основним документом, який визначає правові стандарти у сфері захисту прав дітей, зазначено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку у атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст. 150 СК України кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей та несуть відповідальність за невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків. В своїй постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», № 3 від 30 березня 2007 року Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що ухилення батьків від виконання ними батьківських обов`язків має місце коли вони не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення. Відповідно до п. 1 частини першої ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Між інтересами дитини і інтересами батьків має існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особливу увагу слід приділяти найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою і важливістю повинні переважати над інтересами батьків. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійний характер. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Позивач долучив до матеріалів справи психологічні характеристики психоемоційного стану неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] . Згідно вказаних характеристик [PERSON] в ході спілкування пояснив, що протягом останніх двох років не спілкувався з матір`ю, її немає, куди поїхала йому невідомо. Востаннє коли відвідувала привозила гостинці і вони трохи поговорили. Про спілкування з батьком хлопець повідомив, що він піклується про нього, проводить час навчає, забезпечує матеріально працюючи на двох роботах, проводить дозвілля, часто їздять на рибалку та відпочинок. [PERSON] вказала, що матері з невідомих причини вже два роки немає вдома, коли бачилися востаннє був її день народження, вони проводили час на дитячому майданчику та їли торт. Вказала що перед тим як мама пішла, батьки часто сварилися. На даний час вони проживають з батьком, який готує їсти та піклується про них, разом проводять дозвілля, дивляться фільми. В обох дітей виявлено теплі та довірливі відносини з батьком та проблеми у стосунках з матір`ю, потреба у материнській увазі та турботі, присутня образа на матір, через нестачу уваги. В дітей наявні негативні переживання , пов`язані з мамою, наявне відсуття покинутості мамою. В судовому засіданні [PERSON] розповів, що одного дня мати просто пішла, і з того часу не спілкується з ними. Протягом останніх п`яти років вони проживають з батьком, який піклується про них. Вказав, що матір варто позбавити батьківських прав. [PERSON] в судовому засіданні вказала, що не тримає на матір образи, за те, що вона їх покинула, зазначила, що останні тривалий час не приділяла їй та брату уваги, колись передавала продукти. В судовому засіданні свідок [PERSON] , вказала, що знає цю сім`ю з 90-х років. Їй відомо, що відповідачка декілька років тому покинула чоловіка та дітей, з того часу навідувала їх лише один раз. Вказала, що у відповідачки різкий характер, який згодом змінився, вона стала закритою. Також зазначила, що позивач створив дітям належні умови для проживання. Свідок [PERSON] , вказала, що знайома з вказаною родиною близько 20 років. Орієнтовно 5 років тому відповідачка покинула сім`ю, куди поділася невідомо. В сім`ї четверо дітей. Вказала, що на даний час спілкується з позивачем, навідується в гості, [PERSON] вдома немає. Щодо відповідачки вказала, що в неї не було шкідливих звичок, була замкнутою. До позовної заяви долучена медична довідка, про те, що батько дітей приходить з ними на прийом до лікаря-педіатра (а.с. 16). Згідно довідки заступника директора Коломийського ліцею №5 ім. Т.Г. Шевченка, від 23 липня 2024 року № 444, малолітня [PERSON] иа [PERSON] навчаються у Коломийській філії № 7 Коломийського ліцею №5 . Батько постійно цікавиться успіхами дітей, спілкується із вчителями, забезпечує усім необхідним для навчання. Мати дітей у часті у вихованні дітей не приймає (а.с. 15). Згідно довідки ФОП [PERSON] [PERSON] відвідує заняття у судії «Dance Baby Dance», батько бере активну участь у позашкільному житті дочки (а.с. 17). Згідно висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 03 грудня 2024 року № 291, про доцільність позбавлення батьківських прав, визначено, що відповідачку доцільно позбавити батьківських прав відносно неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] (а.с. 65-66). Згідно довідки Коломийського відділу державної виконавчої служби станом на 27.02.2025 заборгованість зі сплати алміентів [PERSON] перед позивачем складає 18 800 грн (а.с. 85). Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний та моральний розвиток. Однак, всупереч цьому, відповідачка ухиляється від виконання обов`язків щодо виховання своїх неповнолітніх дітей, зовсім не дбає про їхній фізичний, духовний та моральний розвиток, не піклується станом здоров`я. На думку суду вказані докази дають підстави вважати, що відповідачка нехтує батьківськими обов`язками щодо спілкування з дітьми, маючи для цього реальну можливість. Свідомо не бажає брати участі у їхньому вихованні та не дбає про фізичний і духовний розвиток. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - це акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, а в даному випадку відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків, жодним доступним чином не намагається підтримувати зв`язки з дитиною, хоча таку можливість має, оскільки нічим не встановлено що хтось чинить йому перешкоди в цьому. Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасницівизнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд погоджується із висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав відносно дітей, оскільки відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. В судовому засіданні доведено, що відповідачка самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, не виконує належним чином батьківські обов`язки відносно неповнолітніх дітей [PERSON] , 2008 року народження та [PERSON] , 2011 року народження, нехтує ними, та не забезпечує дітей належною увагою, вихованням, матеріальним забезпеченням та фізичним і духовним розвитком. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, оцінюються судом як умисне ухилення від виховання дитини та свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті суд при поновленні батьківських прав перевіряє наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. На підставі наведеного та

Outcome: approved