Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-30 00:00:00

До Голосіївського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 5 000,00 грн. щомісяця, починаючи з дати подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. В обгрунтування позову позивачка послалась на те, що 14 квітня 2007 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу в них народився син - [PERSON] , [INFO] . Станом на теперішній час, як вказує позивачка, дитина проживає разом з матір`ю та після розлучення за домовленістю з відповідачем дитина буде проживати з нею. Позивачка вказує, що відповідач у справі працює водієм в Посольстві Чеської Республіки в Україні та має регулярний дохід, як відомо позивачу, аліменти більше нікому не платить, інших неповнолітніх дітей а також інших осіб на утриманні у відповідача не має. На переконання позивачки, з огляду на вказані вище обставини, відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 5 000,00 грн. на місяць до досягнення нею повноліття. Вважає, що саме цієї суми буде достатньо для забезпечення щомісячних потреб дитини, що стало підставою для звернення до суду з цією позовною заявою. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 листопада 2024 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Копію ухвали суду від 22 листопада 2024 року разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами надіслано відповідачу рекомендованим листом з рекомендованим повідомлення, проте, на адресу суду повернувся конверт з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання». Так, відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно частини восьмої статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням пункту 3, пункту 4 частини першої статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, виходить з такого. Судом встановлено, що 14 квітня 2007 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 458. Після реєстрації шлюбу позивачка змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на прізвище чоловіка « [PERSON] ». Від шлюбу подружжя має неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві від 10 червня 2010 року. Позивач стверджує, що дитина проживає разом з нею, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів зворотного, у зв`язку з чим, у суду не виникає сумнівів щодо того, що дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні. Позивачка стверджує, що відповідач як батько дитини має надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, проте такої допомоги не надає. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 180 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами другою, третьою статті 181 СК України передбачено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно частини першої до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (частина друга статті 182 СК України). Частиною першою статті 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У відповідності до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до підпункту 3 пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Як вже було зазначено судом, неповнолітній [PERSON] , 2010 року народження, проживає разом з матір`ю. Судом також було встановлено, що між сторонами у справі не досягнуто згоди щодо розміру аліментів на утримання дитини. Разом з цим, суд враховує, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що відповідач позбавлений можливості надавати матеріальну допомогу на утримання своєї неповнолітньої дитини, зокрема, відсутні докази того, що стан здоров`я, матеріальне становище відповідача не дозволяють йому надавати матеріальну допомогу саме у тому розмірі, в якому просить позивач, також відсутні докази наявності в останнього інших неповнолітніх, малолітніх дітей, непрацездатних батьків, або інші обставини, що мають істотне значення, у зв`язку з чим суд вважає, що визначений позивачем розмір аліментів у 5 000,00 грн. є достатнім для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дитини. Враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на те, що відповідачем не надано жодних доказів, які б спростували твердження позивача щодо можливості сплачувати аліменти саме у тому розмірі, який заявлений позивачем, суд вважає можливим задовольнити заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000,00 грн щомісячно і до досягнення ними повноліття, починаючи з 30 жовтня 2024 року, тобто, з дня звернення до суду з цим позовом. Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону. Згідно пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць; Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат згідно зі статтею 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved