Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-02 00:00:00

У жовтні 2024 року керівник Подільської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про витребування майна, обґрунтовуючи позовні вимоги наступним. Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 № 26 «Про формування комунального майна міста та районів» затверджено перелік комунального майна, яке перебуває у власності міста Києва, до якого включено, у тому числі, будинок [ADDRESS] (п. 66). У подальшому, рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 №208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» житловий будинок по [ADDRESS] загальною площею 1263 кв.м разом із нежитловими приміщеннями включено до переліку майна, що передається у комунальну власність територіальної громади Подільського району міста Києва (п. 273 таблиці 6 додатку 8 до вказаного рішення Київради). Надалі рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» до комунальної власності територіальної громади м. Києва (на території Подільського району) віднесено будинок [ADDRESS] загальною площею 1110,40 кв.м (п. 88 таблиці 7 додатку 7 вказаного рішення Київради). Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 08.02.2012 №60 за КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» на праві балансоутримувача майна закріплено будинок по [ADDRESS] загальною площею 688 кв.м (п.88 додатку до розпорядження адміністрації). В подальшому розпорядженням Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 29.01.2015 №50 житловий будинок по [ADDRESS] передано на баланс та закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» (п. 95 додатку до розпорядження). За інформацією КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 13.09.2024 адреси «[ADDRESS]» та «[ADDRESS]» відноситься до одного й того ж об`єкту майна, що й « [ADDRESS] ». За інформаціями Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17.01.2024, 17.04.2024 Департамент не здійснював приватизацію об`єктів нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Поряд з цим, наказом Головного управління охорони культурної спадщини м. Києва від 25.06.2011 №10/38-11, перезатвердженим наказом Департаменту охорони культурної спадщини від 27.12.2019 № 109, вказаний будинок занесено до Переліку об`єктів культурної спадщини м. Києва. Більше того, у зв`язку із порушенням вимог пам`яткоохоронного законодавства Департаментом охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 15.02.2023 на адресу балансоутримувача будинку [ADDRESS] - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» скерований припис №589/11 щодо укладання охоронного договору на об`єкт культурної спадщини - «Садиба» по [ADDRESS] . Тобто, вказане нежитлове приміщення є комунальною власністю територіальної громади столиці. Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до ст. 5 Житлового кодексу України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Разом з тим, Подільською окружною прокуратурою міста Києва встановлено факт протиправного вибуття нежилих підвальних приміщень в літ. «Б» з № 1 по № 5 включно (групи приміщень № 52) загальною площею 186,2 кв.м по [ADDRESS] з власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на нежилі підвальні приміщення в літ. «Б» з № 1 по № 5 включно (групи приміщень №52) загальною площею 186,2 кв.м по [ADDRESS] 19.10.2018 зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 19.10.2018 №4784 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 256979380385). Первинна державна реєстрація вказаного об`єкта відбулась на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.10.2010 у справі №2-2025, яким частково задоволено позов ПП «СЄТАЛ» до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог па предмет спору - Подільська районна у місті Києві рада, про стягнення заборгованості, яким визнано право власності ПП «СЄТАЛ», в тому числі, на нежилі підвальні приміщення в літ. Б з №1 по №5 включно (групи приміщень |№52) загальною площею 186,2 кв.м, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Вказане рішення суду відсутнє в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Більше того, відповідно до листа Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05.03.2024 (як правонаступника Брянківського міського суду Луганської області) рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.10.2010 у справі №2-2025 не передане до архіву Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області. Однак, судом надано копію ухвали Брянківського міського суду Луганської області від 22.06.2012 у справі №2-2025/2010 щодо перегляду за нововиявленими обставинами рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.10.2010 у справі № 2-2025. Вказаною ухвалою суду рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.10.2010 у справі №2-2025 скасовано на підставі того, що суду були надані неправдиві відомості та неправдиві документи, |на підставі яких прийнято рішення, яким визнано право власності за ПІ «СЄТАЛ», зокрема, на приміщення № 52 загальною площею 186,2 кв.м в літері «Б» по [ADDRESS] . Незважаючи на вказане, рішенням державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Соколянським Д.В. від 24.12.2013 №9463392 за ПП «СЄТАЛ» зареєстровано право власності на вказані приміщення. Підставою для реєстрації вказаного права власності стало рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.10.2010 №2-2025. У подальшому, 25.03.2014 між ПП «СЄТАЛ» та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу вказаних нежилих приміщень. У вказаному договорі зазначено, що право власності на вказані приміщення за продавцем підтверджується рішенням Брянківського міського суду Луганської області від 25.10.2010 у справі №2-2025. Зазначений договір купівлі-продажу засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.С. та зареєстровано в реєстрі за №5106925. Разом з тим, згідно з рішенням загальних зборів учасників ТОВ «МАСТОНІМ», оформленим протоколом №4 від 05.06.2014, [PERSON] передав до статутного капіталу товариства вказані приміщення, а актом приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу TOB «МАСТОНІМ» від 05.06.2014, вказані приміщення прийняті зазначеним товариством. Крім того, вказаним протоколом №4 загальних зборів учасників ТОВ «МАСТОНІМ» від 05.06.2014 змінено найменування товариства з обмеженою відповідальністю «МАСТОНІМ» на товариство з обмеженою відповідальністю «ПРКТ». Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26.06.2014 вказаний об`єкт зареєстрований за ТОВ «ПРКТ», про що державним реєстратором Управління з державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кендзьора Вікторією Ярославівною 26.06.2014 прийнято рішення про державну реєстрацію №14059385. Поряд з цим, 29.01.2016 між ТОВ «ПРКТ» та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу від 29.01.2016 №790 про продаж останньому вказаних нежилих приміщень, про що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петріцькою Альоною Павлівною прийнято рішення про державну реєстрацію від 04.02.2016 №28075194. В подальшому протоколом загальних зборів учасників ТОВ «ПРКТ» від 03.10.2017 №6 та актом приймання-передачі об`єктів нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ «ПРКТ» від 03.10.2017 зазначені приміщення перейшли у власність ТОВ «ПРКТ». Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Дарини Геннадіївни від 17.10.2017 №37593127 вказане право зареєстровано у реєстрі за ТОВ «ПРКТ». Договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 27.02.2018 №211, укладеним між ТОВ «ПРКТ» та [PERSON] , право власності на вказані приміщення перейшло до останньої, про що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гумайкіною Маріанною Юріївною до реєстру внесений запис на підставі рішення від 27.02.2018 №399900352. Надалі договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 19.10.2018 №4784 право власності на приміщення перейшло до [PERSON] . Державну реєстрацію права власності на спірне майно проведено державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Юрієм Вікторовичем (дата реєстрації - 19.10.2018, номер запису про право власності - 28455868). Наведене свідчить про те, що державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції Соколянським Д.В. за ПП «СЄТАЛ» зареєстровано право власності на вказані приміщення, які у встановленому законом порядку не передавались у власність будь-яким фізичним особам. Таким чином, ПП «СЄТАЛ» незаконно зареєстровано та в подальшому відчужено іншим суб`єктам господарювання право власності на майно, яке є комунальною власністю та підлягає витребуванню на користь територіальної громади. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Разом з тим, оформлення за ПП «СЄТАЛ» права власності на приміщення загального користування у складі об`єктів нерухомого майна та подальше їх відчуження без згоди всіх співвласників порушує законні права та інтереси Київської міської ради, як одного із співвласників спірних допоміжних приміщень. При цьому порушене право позивача не може бути захищено шляхом пред`явлення позову про витребування вищевказаних приміщень, оскільки він не є єдиним власником спірного нерухомого майна, а лише одним із співвласників, яким належать квартири/нежитлові приміщення в будинку [ADDRESS] , а тому витребування спірного майна лише на користь позивача порушить законні права та інтереси інших співвласників майна. Разом з тим, зважаючи, що рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.10.2010 у справі №2-2025 скасовано, останнє не породжує правових наслідків та є нікчемним за своєю правовою природою. Таким чином, спірні нежилі підвальні приміщення є комунальною власністю та належать територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, а правомочності щодо володіння, користування та розпорядження ними можуть здійснювати від імені та в інтересах держави виключно уповноважені на те органи та посадові особи. Враховуючи, що нежилі підвальні приміщення в літ. Б з № 1 по № 5 включно (групи приміщень №52) загальною площею 186,2 кв.м, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , в приватну власність не передавались, розпорядження органу приватизації відносно вказаного нерухомого майна не приймалось, відчуження спірного майна здійснено поза приватизаційною процедурою. При цьому, оскільки ПП «СЄТАЛ» не набуло право власності на спірні приміщення у спосіб, передбачений діючим законодавством, ні вказане підприємство, ні всі наступні набувачі не були та не є власниками спірних нежилих підвальних приміщень та не мають законних прав розпоряджатися ними. Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі №48/340). Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (п. 10.9). Отже, Київська міська рада вправі вимагати витребування спірного майна від останнього набувача на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України, оскільки вказане майно вибуло з власності територіальної громади міста Києва без відповідного волевиявлення. При цьому ефективним способом захисту порушеного права територіальної громади міста Києва, у якої майно вибуло поза її волею, є саме витребування майна у останнього набувача, яким є відповідач [PERSON] . На підставі викладеного, позивач просить витребувати у [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежилі підвальні приміщення в літ. «Б» з №1 по №5 включно (групи приміщень №52), загальною площею 186,2 кв.м, розташовані у будинку [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 256979380385), а також стягнути з відповідачки на користь Київської міської прокуратури понесені витрати по сплаті судового збору. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.10.2024 головуючим у справі визначено суддю Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 16.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Цією ж ухвалою встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а також інші процесуальні строки для подання сторонами відповідних заяв по суті справи. Відповідач у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не подала, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Ухвалою суду від 20.02.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Перед початком судового засідання прокурор Подільської окружної прокуратури міста Києва Павліченко В.О. та представник Київської міської ради Савченко Т.А. подали заяви, у яких не заперечили щодо проведення судового засідання без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а також щодо ухвалення судом заочного рішення по справі. Відповідачка на повторні виклики в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Про причини неявки вона суд не повідомила. З огляду на викладене та за відсутності заперечень сторони позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню із наступних підстав. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною другою статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру». На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом (стаття 2 Закону України «Про прокуратуру»). Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 1 Розділу ХІІІ Закону України «Про прокуратуру»). Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або ж у тому разі, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти росії» (Menchinskaya v. russia, заява № 42454/02, § 35). Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Відповідно до частини четвертої статті 23 вказаного Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. З наведеного можна дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. У рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами органів державної влади, органів місцевого самоврядування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зазначила, що бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункти 38, 39). Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40 зазначеної постанови). Таким чином, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 (провадження №12-194гс19), від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 (провадження №12-20гс21), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (провадження №14-58цс22). У постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18 (провадження №12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, та, відповідно, мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів великої кількості громадян членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (пункт 6.43). З матеріалів справи вбачається, що інтереси територіальної громади порушено внаслідок вибуття майна із володіння громади не з її волі, а шляхом відчуження цього майна особою, що не мала на нього права власності. Подільською окружною прокуратурою міста Києва на адресу Київської міської ради направлявся лист щодо виявленого порушення та про вжиття останньою заходів цивільно-правового характеру з приводу повернення комунального майна (від 26.04.2024 №45-4140ВИХ. 24). За дорученням Київської міської ради вищевказаний лист прокуратури розглянуто Подільською районною в місті Києві державною адміністрацією, яка листом від 02.05.2024 повідомила прокуратуру, що до адміністрації не надходила інформація про вжиті Київською міською радою заходи, спрямовані на захист порушеного права територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради щодо спірного майна. Однак, Київська міська рада, будучи обізнаною про порушення інтересів держави, якнайменше - з квітня 2024 року, маючи відповідні повноваження для їх захисту, з позовом до суду упродовж розумного строку не звернулась, фактично переклавши свій обов`язок щодо захисту інтересів держави на прокурора. Суд враховує те, що бездіяльність компетентного органу не обов`язково повинна носити умисний характер достатньо самого факту наявності бездіяльності, яка може також виявлятися у пасивній поведінці, неможливості реалізувати відповідні повноваження з незалежних від органу причин, тощо. Таким чином, у даній справі прокурор правомірно та за наявності відповідних підстав звернувся до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування майна від відповідача. Відповідно до матеріалів справи рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 №26 «Про формування комунального майна міста та районів» затверджено перелік комунального майна, яке перебуває у власності міста Києва, до якого включено, у тому числі, будинок [ADDRESS] (п. 66). Рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 №208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» житловий будинок по [ADDRESS] загальною площею 1263 кв.м разом із нежитловими приміщеннями включено до переліку майна, що передається у комунальну власність територіальної громади Подільського району міста Києва (п. 273 таблиці 6 додатку 8 до вказаного рішення Київради). Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» до комунальної власності територіальної громади м. Києва (на території Подільського району) віднесено будинок [ADDRESS] загальною площею 1110,40 кв.м (п. 88 таблиці 7 додатку 7 вказаного рішення Київради). Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 08.02.2012 №60 за КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» на праві балансоутримувача майна закріплено будинок по [ADDRESS] загальною площею 688 кв.м (п.88 додатку до розпорядження адміністрації). Розпорядженням Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 29.01.2015 №50 житловий будинок по [ADDRESS] передано на баланс та закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» (п. 95 додатку до розпорядження). Відповідно до інформаційного листа КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 13.09.2024, адреси « [ADDRESS] » та «[ADDRESS]» відносяться до одного й того ж об`єкту майна, що й « [ADDRESS] ». За інформаціями Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17.01.2024, 17.04.2024 Департамент не здійснював приватизацію об`єктів нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Разом із цим, наказом Головного управління охорони культурної спадщини м. Києва від 25.06.2011 №10/38-11, перезатвердженим наказом Департаменту охорони культурної спадщини від 27.12.2019 № 109, вказаний будинок занесено до Переліку об`єктів культурної спадщини м. Києва. Крім того, у зв`язку із порушенням вимог пам`яткоохоронного законодавства Департаментом охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 15.02.2023 на адресу балансоутримувача будинку [ADDRESS] - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» скерований припис №589/11 щодо укладання охоронного договору на об`єкт культурної спадщини - «Садиба» по [ADDRESS] . Зазначене підтверджує, що нежитлові приміщення є комунальною власністю територіальної громади м. Києва. 26.04.2024 Подільською окружною прокуратурою міста Києва на адресу Подільської районної в місті Києві державної адміністрації надіслано лист №45-4140ВИХ-24 щодо надання копій документів, зі змісту якого вбачається, що прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №12021105070001621 від 03.09.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, за фактом незаконної реєстрації за [PERSON] та [PERSON] права власності на комунальне майно, а саме на нежилі підвальні приміщення в літ. «Б» з №1 по №5 включно (групи приміщень №52), загальною площею 186,2 кв.м, розташовані у будинку [ADDRESS] . Так, відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на нежилі підвальні приміщення в літ. «Б» з № 1 по № 5 включно (групи приміщень №52) загальною площею 186,2 кв.м по [ADDRESS] 19.10.2018 зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 19.10.2018 №4784 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 256979380385). Первинна державна реєстрація вказаного об`єкта відбулась на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.10.2010 у справі №2-2025, яким частково задоволено позов ПП «СЄТАЛ» до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог па предмет спору - Подільська районна у місті Києві рада, про стягнення заборгованості, яким визнано право власності ПП «СЄТАЛ», в тому числі, на нежилі підвальні приміщення в літ. Б з №1 по №5 включно (групи приміщень |№52) загальною площею 186,2 кв.м, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Вказане рішення суду відсутнє в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Відповідно до листа Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05.03.2024 (як правонаступника Брянківського міського суду Луганської області) рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.10.2010 у справі №2-2025 не передане до архіву Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області. Разом із цим, судом надано копію ухвали Брянківського міського суду Луганської області від 22.06.2012 у справі №2-2025/2010 щодо перегляду за нововиявленими обставинами рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.10.2010 у справі № 2-2025. Вказаною ухвалою суду рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.10.2010 у справі №2-2025 скасовано на підставі того, що суду були надані неправдиві відомості та неправдиві документи, |на підставі яких прийнято рішення, яким визнано право власності за ПІ «СЄТАЛ», зокрема, на приміщення № 52 загальною площею 186,2 кв.м в літері «Б» по [ADDRESS] . Незважаючи на вказане, рішенням державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Соколянським Д.В. від 24.12.2013 №9463392 за ПП «СЄТАЛ» зареєстровано право власності на вказані приміщення. Підставою для реєстрації вказаного права власності стало рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.10.2010 №2-2025. У подальшому, 25.03.2014 між ПП «СЄТАЛ» та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу вказаних нежилих приміщень. У вказаному договорі зазначено, що право власності на вказані приміщення за продавцем підтверджується рішенням Брянківського міського суду Луганської області від 25.10.2010 у справі №2-2025. Зазначений договір купівлі-продажу засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.С. та зареєстровано в реєстрі за №5106925. Разом з тим, згідно з рішенням загальних зборів учасників ТОВ «МАСТОНІМ», оформленим протоколом №4 від 05.06.2014, [PERSON] передав до статутного капіталу товариства вказані приміщення, а актом приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу TOB «МАСТОНІМ» від 05.06.2014, вказані приміщення прийняті зазначеним товариством. Крім того, вказаним протоколом №4 загальних зборів учасників ТОВ «МАСТОНІМ» від 05.06.2014 змінено найменування товариства з обмеженою відповідальністю «МАСТОНІМ» на товариство з обмеженою відповідальністю «ПРКТ». Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26.06.2014 вказаний об`єкт зареєстрований за ТОВ «ПРКТ», про що державним реєстратором Управління з державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кендзьора Вікторією Ярославівною 26.06.2014 прийнято рішення про державну реєстрацію №14059385. Крім того, 29.01.2016 між ТОВ «ПРКТ» та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу від 29.01.2016 №790 про продаж останньому вказаних нежилих приміщень, про що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петріцькою Альоною Павлівною прийнято рішення про державну реєстрацію від 04.02.2016 №28075194. В подальшому протоколом загальних зборів учасників ТОВ «ПРКТ» від 03.10.2017 №6 та актом приймання-передачі об`єктів нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ «ПРКТ» від 03.10.2017 зазначені приміщення перейшли у власність ТОВ «ПРКТ». Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Дарини Геннадіївни від 17.10.2017 №37593127 вказане право зареєстровано у реєстрі за ТОВ «ПРКТ». Договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 27.02.2018 №211, укладеним між ТОВ «ПРКТ» та [PERSON] , право власності на вказані приміщення перейшло до останньої, про що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гумайкіною Маріанною Юріївною до реєстру внесений запис на підставі рішення від 27.02.2018 №399900352. У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 19.10.2018 №4784 право власності на приміщення перейшло до [PERSON] . Державну реєстрацію права власності на спірне майно проведено державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Юрієм Вікторовичем (дата реєстрації - 19.10.2018, номер запису про право власності - 28455868). У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 у справі №911/3680/17 (провадження №12-104гс19). Виникнення права власника (титульного володільця) на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Цією нормою передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як встановлено під час розгляду справи, рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 №208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» житловий будинок по [ADDRESS] загальною площею 1263 кв.м разом із нежитловими приміщеннями включено до переліку майна, що передається у комунальну власність територіальної громади Подільського району міста Києва (п. 273 таблиці 6 додатку 8 до вказаного рішення Київради). Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» до комунальної власності територіальної громади м. Києва (на території Подільського району) віднесено будинок [ADDRESS] загальною площею 1110,40 кв.м (п. 88 таблиці 7 додатку 7 вказаного рішення Київради). Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 08.02.2012 №60 за КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» на праві балансоутримувача майна закріплено будинок по [ADDRESS] загальною площею 688 кв.м (п.88 додатку до розпорядження адміністрації). Розпорядженням Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 29.01.2015 №50 житловий будинок по [ADDRESS] передано на баланс та закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» (п. 95 додатку до розпорядження). За інформацією КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 13.09.2024 адреси «[ADDRESS]» та «[ADDRESS]» відноситься до одного й того ж об`єкту майна, що й « [ADDRESS] ». Державна реєстрація вказаного об`єкта нерухомості відбулась на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.10.2010 у справі №2-2025 за позовом ПП «СЄТАЛ» до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог па предмет спору - Подільська районна у місті Києві рада, про стягнення заборгованості. Однак, як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Брянківського міського суду Луганської області від 22.06.2012 у справі №2-2025/2010, постановленою за результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.10.2010 у справі №2-2025, вказане рішення суду скасовано на підставі того, що суду були надані неправдиві відомості та неправдиві документи, |на підставі яких прийнято рішення, яким визнано право власності за ПІ «СЄТАЛ», зокрема, на приміщення № 52 загальною площею 186,2 кв.м в літері «Б» по [ADDRESS] . Згідно з інформаційними листами Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17.01.2024, 17.04.2024 Департамент не здійснював приватизацію об`єктів нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Водночас, наказом Головного управління охорони культурної спадщини м. Києва від 25.06.2011 №10/38-11, перезатвердженим наказом Департаменту охорони культурної спадщини від 27.12.2019 № 109, вказаний будинок занесено до Переліку об`єктів культурної спадщини м. Києва. Крім того, у зв`язку із порушенням вимог пам`яткоохоронного законодавства Департаментом охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 15.02.2023 на адресу балансоутримувача будинку [ADDRESS] - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» скерований припис №589/11 щодо укладання охоронного договору на об`єкт культурної спадщини - «Садиба» по [ADDRESS] . За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (п. 85, 86). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, під час розгляду справи встановлено, що нежилі підвальні приміщення в літ. «Б» з №1 по №5 включно (групи приміщень №52), загальною площею 186,2 кв.м, розташовані у будинку [ADDRESS] , у приватну власність не передавались, рішення органу місцевого самоврядування про переведення нежитлових приміщень у категорію житлових, розпорядження органу приватизації відносно вказаних приміщень не приймались, а відтак право власності на спірні нежитлові приміщення від територіальної громади перейшло до відповідача без дотримання встановленої законодавством приватизаційної процедури. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги керівника Подільської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про витребування вказаного майна від відповідача на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено у повному обсязі з відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 76 596,51 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved