Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-14 00:00:00

І. Описова частина 1. Стислий зміст позовної заяви 27 січня 2025 року [PERSON] звернувся до суду, заінтересована особа: ГУ ПФУ в Тернопільській області із заявою про встановлення юридичного факту належності [PERSON] , [INFO] , паспорт громадянина України № [NUMBER] , РНОКПП: [NUMBER] , трудової книжки серії [NUMBER] від 12 серпня 1982 року, що помилково заповнена із зазначенням його прізвища, ім`я та по батькові як « [PERSON] » (а.с. 1 - 4). В обґрунтування вказаної заяви [PERSON] зазначив, що він звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України, у зв`язку з призначенням йому пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», однак рішенням заінтересованої особи №191950018818 від 20 грудня 2022 року йому було відмовлено, у зв`язку з невідповідністю його паспортних даних трудовій книжці серії [NUMBER] від 12 серпня 1982 року, а саме те, що на першій сторінці трудової книжки вказано прізвище, ім`я та по батькові як « [PERSON] ». Заявник посилається на те, що у його паспортних даних, свідоцтві про народження, свідоцтві про укладення шлюбу, довідці про реєстрацію місця проживання особи, ім`я пишеться як « [PERSON] ». Автор заяви підкреслює, що раніше не звертав уваги та не надавав цьому факту особливого значення, а також не передбачав, що у разі пред`явлення його трудової книжки від 12 серпня 1982 року до відповідних органів, підприємств чи установ, можуть виникнути перешкоди, труднощі та інші обставини у визнанні того, що ця трудова книжка належить саме заявнику. Відтак, заявник звертає увагу суду, що через вказану розбіжність на цей час не може в повному обсязі реалізувати своє право на призначення пенсії за віком. 2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив Від заінтересованої особи: Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області надійшов відзив на заяву, в якому просять залишити вказану заяву без розгляду, з огляду на те, що вимоги є безпідставними, оскільки у заяві про встановлення факту не надано доказів, що трудова книжка серії [NUMBER] від 12 серпня 1982 року належить заявнику (а.с. 20 - 23). 3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 січня 2025 року, визначено головуючого суддю (суддю-доповідача): Братасюка В.М. (а.с. 17). Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 лютого 2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами окремого провадження (а.с. 18). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю (суддю-доповідача): Якімця Т.І. (а.с. 30). Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2025 року цивільну справу прийнято до свого провадження та вирішено розгляд справи проводити в порядку окремого провадження (а.с. 32). У судове засідання заявник [PERSON] не з`явився, хоча про місце, день та час судового засідання повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, проте, від представника [PERSON] - адвоката Зачепіло З. Я. - надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності заявника, в якому просила розгляд справи проводити без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі (а.с. 39). Заінтересована особа: ГУ ПФУ в Тернопільській області в судове засідання не з`явилася, хоча про місце, день та час судового засідання повідомлялася належним чином, що підтверджують довідки про доставку електронного документу (а.с. 34, 38, 44), однак, у відзиві заінтересованої особи було висловлено прохання розгляд справи проводити без участі їхнього представника (а.с. 20 - 23). Відповідно до частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, суд зазначає, що у зв`язку з неявкою учасників справи, беручи до уваги приписи частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи. ІІ. Мотивувальна частина 1. Фактичні обставини встановлені судом. [INFO] народився [PERSON] , у селі Слов`ятин Бережанського району Тернопільської області, про що свідчить копія свідоцтва про народження, серія [NUMBER] , актовий запис за № 29, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Тернопільській області та паспортом громадянина України № [NUMBER] , орган, що видав 6110, дата видачі 10 вересня 2019 року (а.с. 6, 11, 12). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 3029482/28-03 від 27 травня 2020 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14). 31 жовтня 1992 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу, серія [NUMBER] , актовий запис № 1562, м. Тернопіль, видане відділом ЗАГСУ міської адміністрації (а.с. 13). Згідно копії трудової книжки серії [NUMBER] , виданої [PERSON] , [INFO] , освіта: середня, спеціальність шофер, дата заповнення: 12 серпня 1982 року (а.с. 9, 10). Рішенням про відмову у призначенні пенсії відділом призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання житлових субсидій та пільг головного управління Пенсійного фонду України № 191950018818 від 20 грудня 2022 року, відмовлено в призначенні пенсії за віком [PERSON] відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки від 12 серпня 1982 року [NUMBER] , оскільки ім`я в трудовій книжці ( [PERSON] ) відрізняється від імені за паспортом ( [PERSON] ) (а.с. 8). Вказане рішення направлено супровідним листом № 1900-0214-5/39329 від 22 грудня 2022 року [PERSON] (а.с. 7). 2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп). Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункт 1). Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У частині першій статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вказано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.Тлумачення частини першої статті 293 ЦПК України свідчить, що суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, з метою підтвердження наявності або відсутності таких фактів. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року (справа № 320/948/18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року (справа № 320/948/18), від 18 січня 2024 року (справа № 560/17953/21). Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Частиною третьою статті 294 ЦПК України визначено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Наведене свідчить про те, що у разі коли установи, які видали правовстановлюючі документи, не можуть виправити допущені в них помилки, особи мають право звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа відповідно положень вищезазначеної норми. При розгляді цих справ суд встановлює саме належність особі документа, а не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах. Згідно пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаним у свідоцтві про народження або в паспорті, в тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Предметом розгляду вказаної заяви є встановлення факту належності документа. Положеннями статей 80 та 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлення вказаного факту має юридичне значення для заявника, який через вказану помилку в зазначенні його імені, яке здійснено помилково посадовими особами, перешкоджає йому в реалізації права на призначення пенсії за віком, і тому не може в повному обсязі реалізувати свої права. ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду заяви Згідно копії трудової книжки серії [NUMBER] , виданої [PERSON] , [INFO] , освіта: середня, спеціальність шофер, дата заповнення: 12 серпня 1982 року. Надані суду та проаналізовані у судовому засіданні докази, зокрема паспорт, свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, дають підстави для висновку, що трудова книжка серії [NUMBER] , видана [PERSON] , належить [PERSON] , [INFO] , паспорт громадянина України № [NUMBER] , РНОКПП: [NUMBER] . Суд констатує, що внаслідок помилкового написання імені у трудовій книжці заявник не має можливості реалізувати право на належне соціальне забезпечення отримання пенсії за віком, у зв`язку з чим він звернувся до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення. Тож суд вважає, що оскільки даний факт підтверджується письмовими доказами у справі, враховуючи встановлені судом та наведені вище обставини, які були підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок їх у своїй сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить висновку, що заявником доведено факт належності [PERSON] , [INFO] , паспорт громадянина України № [NUMBER] , РНОКПП: [NUMBER] , трудової книжки серії [NUMBER] від 12 серпня 1982 року, що помилково заповнена із зазначенням його імені як « [PERSON] ». Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що заява [PERSON] підлягає задоволенню. Судові витрати за розгляд справи суді першої інстанції покласти на заявника в межах ним понесених.

Outcome: approved