Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-07 00:00:00

06.08.2025 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування - служба у справах дітей Надвірнянської міської ради про позбавлення батьківських прав. Просить суд ухвалити рішення, яким позбавити відповідача - [PERSON] , [INFO] , уродженку і жительку [ADDRESS] , громадянку України, батьківських прав щодо неповнолітніх дітей, а саме: сина - [PERSON] , [INFO] та дочки - [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Гураш М.В. заявлені вимоги підтримали з підстав, наведених в позовній заяві та просили їх задоволити в повному обсязі. Відповідач - [PERSON] в судове засідання повторно не прибула, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлена заздалегідь та належним чином рекомендованою кореспонденцією. Крім того, про час і місце розгляду справи відповідач повідомлена належним чином, у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки відповідач не повідомила, заяви про слухання справи у її відсутність на адресу суду не надходило. Враховуючи наведене, зі згоди позивача та його представника, згідно ухвали від 08.07. 2025 року про розгляд вказаної справи в порядку заочного розгляду, суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст.280-281 ЦПК України. Представники третьої особи - органу опіки і піклування в особі виконавчого комітету Пасічнянської с/ради Надвірнянського району, Івано-Франківської області в судовому засіданні підтримали позовні вимоги [PERSON] та просили суд їх задоволити. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представників третьої особи, свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України, і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В судовому засіданні встановлено, що 10.01.2002 року позивач - [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачем - [PERSON] у виконавчому комітеті Пнівської с/ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу цього ж числа зроблено запис за №1. Після одруження відповідач змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на прізвище відповідача-« [PERSON] » (а.с.13). З`ясовано також, що в шлюбі у подружжя народилося четверо дітей: дочка [PERSON] [INFO] , син [PERSON] [INFO] , які на даний час уже досягли повноліття, а також син: [PERSON] [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] , які на даний час є неповнолітніми (а.с.11-12). Як вбачається з письмових матеріалів справи, рішенням Надвірнянського р-нного суду Івано-Франківської області від 16.12.2016 року (справа №348/29/16-ц) шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Цим же рішенням визначено місце проживання неповнолітніх дітей від шлюбу, а саме синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та дочки [PERSON] , [INFO] , разом з батьком (позивачем)- [PERSON] (а.с.14-15). Судом не вирішувалося питання про місце проживання старшої дочки - [PERSON] , [INFO] , оскільки на час ухвалення судового рішення їй вже виповнилося 14 років, а тому вона сама визначила місце свого проживання із батьком, позивачем по справі. За приписами ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р., дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 р.) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованою Україною 27 січня 1991 року, що є основним документом, який визначає правові стандарти у сфері захисту прав дітей, зазначено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку у атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 1 ст.12 З-ну України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст.150 СК України кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей та несуть відповідальність за невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків. В своїй постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», №3 від 30 березня 2007 року Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що ухилення батьків від виконання ними батьківських обов`язків має місце коли вони не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення. Відповідно до п.1 ч.1 ст.164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Згідно з абз.2 п.18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Аналогічну позицію висловив і Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19. А Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Між інтересами дитини і інтересами батьків має існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особливу увагу слід приділяти найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою і важливістю повинні переважати над інтересами батьків. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійний характер. Ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом з`ясовано, що [PERSON] - [INFO] згідно характеристики Надвірнянського ліцею №4 Надвірнянської м/ради Івано-Франківської області від 25.07.2024 року №63/01-28, яка підписана його класним керівником - [PERSON] та директором ліцею - [PERSON] навчається в 11-му класі даного закладу і характеризується виключно позитивно, і тільки його батько цікавиться його навчанням та поведінкою, а саме спілкується з класним керівником та систематично відвідує батьківські збори. Їхні з батьком взаємини дружні і щирі. Мати не цікавиться навчанням і вихованням сина в ліцеї, жодного разу в ліцей не навідувалася, батьківські збори не відвідувала, не спілкувалася з учителями, класним керівником та адміністрацією ліцею (а.с.16). Згідно характеристики Надвірнянського ліцею №4 Надвірнянської м/ради Івано-Франківської області від 25.07.2024 року за №64/01-28 на [PERSON] , [INFO] , яка підписана її класним керівником - [PERSON] та директором ліцею - Романом Романишин, вбачається, що вона навчається в 8-му класі даного ліцею та теж характеризується позитивно. ЇЇ вихованням займається батько, який також спілкується з класним керівником та відвідує батьківські збори. Мати дочки жодного разу не була в ліцеї і не контактувала ні з класним керівником, ні з іншими вчителями (а.с.17). Як вбачається з довідки директора КП «Надвірнянський некомерційний центр первинної медичної допомоги» Надвірнянської м/ради Емілії Сем`янів №196 від 26.07.2024 року, відповідач - мати дітей [PERSON] в лікувальний заклад їх (дітей) жодного разу не супроводжувала та не цікавилася станом здоров`я. Дітей під час відвідування лікаря супроводжує батько (а.с.18 ). По місцю проживання позивач [PERSON] характеризуєся позитивно, про що свідчить акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за №1353 від 31.07.2004 року, складений депутатом Надвірнянської м/ради Купчак Н.Г. та характеристика від 02.08.2024 року, видана директором ТОВ «Престиж Петролеум» - Гринишин Р.С., де працює оператором заправної станції позивач [PERSON] (а.с.19-20). Наведені обставини в судовому засіданні не спростовані та не заперечуються учасниками процесу. З пояснень наданих в судовому засіданні неповнолітнім свідком [PERSON] , в присутності представника Служби у справах дітей Надвірнянської м/ради - Попової Н.В., встановлено, що він навчається в 11-му класі Надвірнянського ліцею №4. З 2016 року він та його молодша сестра проживають в квартирі разом з батьком та бабусею. Мама з ними не проживає, а проживає в с.Пнів, Надвірнянського р-ну. Йому невідомо чим мама займається, бо вона його не відвідує, з ним не спілкується навіть в телефонному режимі. Матеріально забезпечує його батько. Малолітня свідок [PERSON] , в присутності представника Служби у справах дітей Надвірнянської м/ради - Попової Н.В., повідомила, що вона проживає з батьком, бабусею та старшим братом та навчається в 8-му класі Надвірнянського ліцею №4. Свою маму - [PERSON] вона бачила давно, не пам`ятає коли останній раз гуляла з нею. Мама їй не дзвонить, не вітає з днем народження. Виховує її та допомагає у всьому тато. В зв`язку з цим суд акцентує, що у контексті віку дитини при її опитуванні ВС у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18) зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю. А відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Показання допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] підтверджують тільки відсутність відповідача [PERSON] по місцю проживання дітей та участь батька у їх (дітей) вихованні та ту обставину (яку також в судовому засіданні встановив суд), що позивач по справі - [PERSON] є хорошим батьком для свого сина [PERSON] та дочки [PERSON] . Однак свідкам не відомі дійсні стосунки сторін, зокрема колишньої дружини позивача [PERSON] (матері дітей) з ним (позивачем) та дітьми, її (відповідача [PERSON] ) місцеперебування. Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав від 09.10.2024 року, який затверджений рішенням виконкому Надвірнянської м/ради від 09.10.2024 року за №238 вбачається, що комісія з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Надвірнянської м/ради вважає за доцільне позбавити батьківських (материнських) прав [PERSON] , [INFO] щодо неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с54-55). Однак, на переконання суду, затверджуючи такий висновок орган опіки формально, без повного вивчення комісією з питань захисту прав дитини ситуації, що склалася між батьками дітей дійшла висновку про нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками не обґрунтувавши, які обставини привели до такого висновку, чим підтверджуються твердження про повну відсутність матері в житті дітей, а лише констатовано роль батька. Крім того, такий висновок носить рекомендаційний характер, тому не має для суду вирішального значення при ухваленні рішення. В ході розгляду даної справи суд також встановив і такі обставини: Як вбачається з долученого до матеріалів справи позивачем рішення Надвірнянського р-нного суду від 16.12.2016 року (справа №348/29/16-ц) відповідач [PERSON] заперечувала, щоб неповнолітні діти проживали з батьком та просила суд залишити проживати їх (дітей) з нею. Крім того, в даному рішення констатовано, «...що з січня 2016 року неповнолітні діти проживають зі своїм батьком та бабусею в [ADDRESS] ... ». А також те, «...що старша дочка [PERSON] , син [PERSON] та дочка [PERSON] періодично відвідують матір, а син [PERSON] взагалі не виявляє бажання відвідувати матір. Разом з тим відвідавши матір вони повертаються додому до батька та бабусі...» (а.с.15-15). В зв`язку з наведеним, суд також критично оцінює пояснення надані в судовому засіданні представниками третьої особи - служби у справах дітей Надвірнянської м/ради, як представників органу опіки та піклування та доводи, викладені в висновку про доцільність позбавлення батьківських прав від 09.10.2024 року, який затверджений рішенням виконкому Надвірнянської м/ради від 09.10.2024 року за №238 про те, що «... в телефоннному режимі працівники служби у справах дітей кілька раз спілкувались з [PERSON] , пояснили їй, яке питання буде розглядатись на комісії та наслідки позбавлення батьківських прав. [PERSON] спочатку говорила, що обов`язково надасть пояснення щодо даного питання, а також, що обов`язково буде на комісії. Однак, в подальшому перестала відповідати на телефонні дзвінки служби у справах дітей... », оскільки не долучені, як того вимагає ЦПК України, докази на підтвердження зазначених обставин (а.с.53-55). У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Натомість докази, що стосовно відповідача [PERSON] представниками служби у справах дітей вживались заходи впливу з цього приводу в тому числі попередження її про відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків чи притягнення до відповідальності за ст.184 КУпАП, в матеріалах справи відсутні, обґрунтованих підстав для позбавлення батьківських прав орган опіки та піклування не встановив. Матеріали справи не містять негативних характеристик та доказів винної поведінки відповідача та систематичного свідомого нехтування нею своїми материнськими обов`язками. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п.2 ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дітей в матеріалах справи відсутні. Не здобуто судом і підтвердження того, що позбавлення відповідача батьківських прав змінить життя дітей на краще. При цьому, слід враховувати, що батьківські права засновані на спорідненості матері чи батька з дитиною, тому погіршення особистих стосунків матері і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. А та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дітей займається позивач, а матір дитини не спілкується, не проявляє зацікавленості в їхній подальшій долі, не свідчить безумовно про те, що відповідач не бажає приймати участь в утриманні та вихованні дітей, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Відтак, судом не встановлено обставин, які б однозначно свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з дітьми, брати участь у їхньому вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, які залишилися проживати з батьком. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, та втрати інтересу до участі у вихованні дітей, суд не вбачає наявності правових підстав для позбавлення її батьківських прав. Наявні в матеріалах справи докази вказують на помилки у поведінці відповідача, неправильні кроки у вихованні дітей та недостатню участь матері у їх житті, однак не можуть слугувати підставою для позбавлення батьківських прав. Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. З огляду на викладене, у матеріалах справи, на переконання суду, відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку відповідача [PERSON] щодо ухилення від участі у вихованні дітей, про умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, щодо виховання та утримання їх. З даного приводу суд констатує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, згідно з ч.4 ст.81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи даний спір, суд враховує вимоги ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27.09.1991, де зокрема зазначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Підсумовуючи викладене, виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дітей, з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення батьківських прав, враховуючи відсутність доказів свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина [PERSON] та доньки [PERSON] , відсутності доказів того, що вона, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує їх не виконувати, а також те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, яка застосовується лише тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними, позбавлення батьківських прав відповідача не відповідатиме інтересам дітей, тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. При цьому суд вважає за необхідне попередити відповідача [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання дітей:сина - [PERSON] , [INFO] та дочки - [PERSON] , [INFO] , поклавши при цьому на орган опіки та піклування: службу у справах дітей Надвірнянської м/ради контроль за виконанням [PERSON] своїх батьківських обов`язків. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed