Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

ТОВ «ФК «Профіт Капітал» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики №2231719 від 17.08.2019 року, укладеного між ТОВ «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] в загальному розмірі з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат - 12 078,17 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. та судовий збір в розмірі 2 481 грн. Ухвалою суду від 19.02.2024 року справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. 04.04.2024 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. У матеріалах справи відсутні докази наявності в ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до відповідача на час укладення Договору факторингу з позивачем 03 квітня 2017 року, оскільки договір позики з відповідачем укладений 17.08.2019 року. До матеріалів позовної заяви позивач долучив копію витягу реєстру прав вимоги № 97 від 12.03.2020 року до Договору факторингу № 3042017 від 03.04.2017 року. Позивач у позовній заяві вказує на те, що право вимоги за кредитним договором у нього виникло на підставі Договору факторингу № 03042017 від 03.04.2017 року, який Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» долучило до матеріалів позовної заяви, проте, останнім долучено копію витягу з реєстру прав вимоги № 97 від 12.03.2020 року до Договору факторингу № 3042017 від 03.04.2017 року. Так, номер Договору факторингу, вказаному у Витязі з Реєстру прав вимоги не співпадає з номером укладеного Договору факторингу, на який посилається позивач. Відповідно до п. 4.1. Договору факторингу право вимоги переходить від первісного кредитора до нового кредитора з моменту підписання ними відповідного реєстру права вимоги у формі, наведеній у Додатку № 3 до цього Договору. Однак, позивач не надає реєстр прав вимоги, що має відповідати узгодженій сторонами формі, а надає лише витяг з реєстру прав вимоги. Окремо сторона відповідача звертала суд увагу на те, що у вказаному вище витязі з реєстру прав вимоги міститься підпис представника позивача, проте, підпис представника первісного кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ», відсутній. Відтак, сторона відповідача вважає, що ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ПРОФІТ КАПІТАЛ" є неналежним позивачем, оскільки не отримало право вимоги до [PERSON] за договором позики, в тому числі право і нарахування індексу інфляції та трьох процентів річних на суму боргу встановлених законом підставах і порядку, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Відповіді на відзив сторона позивача на адресу суду не направляла. 04.04.2024 року від сторони відповідача на адресу суду надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. 11.04.2024 року від сторони відповідача на адресу суду надійшло клопотання про розподіл судових витрат. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін і дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Судом встановлено, що 17.08.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та відповідачем було укладено Договір позики № 2231719 шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання (акцепту) умов, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». За умовами п. 1.2. Договору кредитодавець надав відповідачу кредит у розмірі 5000 грн., а відповідач зобов`язалася повернути таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики або достроково та сплатити проценти від суми позики. 03.04.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Профіт Капітал» було укладено Договір факторингу № 3042017. 12.03.2020 року між сторонами Договору факторингу було підписано реєстр права вимоги № 97, відповідно до якого право вимоги за договором перейшло до позивача. Станом на 12.03.2020 року заборгованість відповідача складає: - заборгованість за основним боргом 5 000 грн. - заборгованість за базовими процентами - 2 320 грн. - заборгованість за процентами на прострочену позику - 2 500 грн. Позивач розрахував 3% річних та інфляційні втрати, розмір яких за період з 12.03.2020 р. по 23.02.2022 р. складає: 576,29 грн. - 3% річних; 1681,88 грн. - інфляційні втрати. Отже, сукупний розмір заборгованості, заявлений до стягнення становить 12 078,17 грн. Положеннями ч.1 ст. 512 та ст. 514 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Стороною відповідача не оспорювався факт укладення договору позики № 2231719, та отримання відповідачем коштів, що обумовлені в ньому. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як встановлено судом, відповідачем отримано кредит у розмірі, встановленому договором. Проте, судом встановлено, що на час укладення між ТОВ «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» і ТОВ «ФК «Профіт Капітал» 03 квітня 2017 року договору факторингу №3042017 у ТОВ «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» не було прав кредитора у зобов`язанні за договором позики № 2231719, оскільки цей договір позики був укладений з відповідачем пізніше 17.08.2019 року. Крім того, відповідно до копії Витягу з Реєстру прав вимоги № 97 від 12.03.2020 року до Договору факторингу № 3042017 від 03.04.2017 року, який долучено позивачем до матеріалів справи та номер Договору факторингу, вказаному у Витязі з Реєстру прав вимоги не співпадає з номером укладеного Договору факторингу № 03042017 від 03.04.2017 року. Відповідно до п. 4.1. Договору факторингу право вимоги переходить від Первісного кредитора до Нового кредитора з моменту підписання ними відповідного реєстру права вимоги у формі, наведеній у Додатку № 3 до цього Договору. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З таких підстав, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором кредиту (позики), виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору і його умов. Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відтак, оскільки представником позивача не надано будь-яких достатніх та допустимих доказів правомірності як нового кредитора звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики №2231719 від 17.08.2019 року, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Відповідно до норм ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, тому судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду, а також витрати на правову допомогу не підлягають стягненню з відповідача. Сторона відповідача просила суд у разі відмови у задоволенні позову, стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 6 000 грн. Частиною 1 ст.133 ЦПК України визначено перелік витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі є витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 59 Конституції України гарантується право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Представництво інтересів в суді як форма правничої допомоги полягає у сприянні особи у здійсненні нею права на захист, що є способом реалізації нею її прав та обов`язків, у разі неможливості з певних причин взаємодіяти із учасниками правових відносин. Одним із видів представництва є представництво за договором, тобто письмовою угодою, якою особа уповноважує іншу особу представляти її інтереси у правових правовідношеннях, як із судом так і з учасниками судового процесу. У даному випадку представництво інтересів відповідача здійснювала адвокат Тарасенко О.В. на підставі договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) №18-03 від 18.03.2024 року. Відповідно до п.3.1 Договору за надання правової допомоги за цим договором клієнт зобов`язується сплатити виконавцю винагороду у розмірі 6 000 грн. протягом 30 днів з моменту набрання законної сили судовим рішенням Деснянського районного суду міста Києва під час розгляду справи №754/164/24 на розрахунковий рахунок виконавця, вказаний у договорі. Отже, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Також, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. В силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суду разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269). Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи. З огляду на викладене, беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи значення справи для відповідача, обсяг наданих адвокатом послуг, їх складність та час, необхідний для їх надання, суд дійшов до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 3 000 грн., що відповідатиме вимогам розумності та співмірності, з урахуванням того, що справа розглядалась в спрощеному провадженні без участі сторін в судовому засіданні.

Outcome: approved