Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

У січні 2025р. позивач ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просив суд: - стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за договором кредитної лінії № 00-10031848 від 28 жовтня 2023р. (далі по тексту - кредитний договір), у розмірі 14300,0 грн.; судовий збір в розмірі 2422,4 грн.; витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 28 жовтня 2023р. між відповідачкою та ТОВ «Качай Гроші» було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідачкою було отримано кредит у розмірі 5000,0 грн., шляхом перерахування їх на банківську картку відповідачки № [NUMBER] ; строком на 120 днів, зі сплатою процентів за користування коштами в розмірі 2,5 % річних, та сплатою одноразової комісії у розмірі 250,0 грн. 22 січня 2024р. між ТОВ «Качай Гроші» та ТОВ «Макс Кредит» було укладено договір факторингу № 22-01/2024, згідно з умовами якого первісний кредитор відступив ТОВ «Макс Кредит» право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором Відповідно до Реєстру Боржників за договором факторингу № 22-01/2024 від 22 січня 2024р. від ТОВ «Качай Гроші» до ТОВ «Макс Кредит» перейшло право вимоги до відповідачки на загальну суму 11175,0 грн. 16 серпня 2024р. ТОВ «Макс Кредит» та позивач уклали договір факторингу № 16082024-МК/ЕЙС згідно з умовами якого, позивач набув право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором. Відповідно до Реєстру Боржників за договором факторингу № 16082024-МК/ЕЙС від 16 серпня 2024р. від ТОВ «Макс Кредит» до позивача перейшло право вимоги до відповідачки на загальну суму 14300,0 грн. ТОВ «Качай Гроші» своє зобов`язання по видачі кредиту, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок відповідачки, виконало, але позичальниця кредит не погашає, сума заборгованості становить - 14300,0 грн., та складається з: заборгованості за тілом кредиту - 5250,0 грн.; заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 9050,0 грн. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2025р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання. 28 травня 2025р. на адресу суду надійшла відповідь АТ КБ «ПриватБанк» на запит суду щодо отримання відповідачкою 28 жовтня 2023р. суми кредиту в розмірі 5000,0 грн., на виконання кредитного договору. В прохальній частині позову, сторона позивача клопотала перед судом про розгляд справи у відсутність свого представника, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка, про час і місце судового розгляду оповіщалася у встановленому законом порядку, у судове засідання не з`явилася, поважності причин неявки не повідомила, свого представника до суду не направила, відзив на позов не подавався. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 280, 282 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 28 жовтня 2023р. між відповідачкою та ТОВ «Качай Гроші» за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Качай Гроші» було укладено електронний кредитний договір, за умовами якого кредитодавець надає позичальнику кредит у національній валюті у вигляді кредитної лінії на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується одержати та повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Вказаний договір 28 жовтня 2023р. 16:59:09 підписаний відповідачкою відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» в електронній формі із застосуванням верифікації та наданням його персональних даних та шляхом введення одноразового ідентифікатора - 497Y6. Згідно з п. 1.2 договору сума кредитного ліміту складає: 5000,0 грн. Тип кредиту - кредитна лінія. Відповідно до п. 1.3 договору строк дії кредитної лінії (строк кредитування): 120 календарних днів. Позичальник зобов`язаний повернути кредит кредитодавцю (дата повернення кредиту) «25» лютого 2024 р. Згідно з п. 1.4 договору тип процентної ставки - фіксована. Стандартна процента ставка складає 2,5 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом, застосовується у межах строку користування кредитом, зазначеного в пункті 1.3 цього договору. Пунктом 1.5 договору встановлено, що за надання кредиту, позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю одноразову комісію у розмірі 5,00% від суми кредиту, що складає: 250,0 грн. Позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю комісію за надання кредиту у останній день повного погашення кредиту. Пунктом 1.6. кредитного договору визначено, що цільове призначення кредиту (мета отримання кредиту): на споживчі потреби. Орієнтовна реальна річна процентна ставка за стандартною процентною ставкою на дату укладання договору становить 4110,46 %. Орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною процентною ставкою на дату укладання договору становить 17100,0 грн. (п.п. 1.7., 1.8. кредитного договору). Згідно з пунктом 2.8 договору дата надання/видачі кредиту «28» жовтня 2023р. сума кредиту 5000,0 грн. перераховується кредитодавцем на рахунок позичальника за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № [NUMBER] . Факт перерахування коштів було підтверджено відповіддю АТ КБ «ПриватБанк» на запит суду. 22 січня 2024р. між ТОВ «Качай Гроші» та ТОВ «Макс Кредит» було укладено договір факторингу № 22-01/2024, згідно з умовами якого ТОВ «Макс Кредит» було отримано право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором. Відповідно до витягу з Реєстру Боржників за договором факторингу № 22-01/2024 від 22 січня 2024р. від ТОВ «Качай Гроші» до ТОВ «Макс Кредит» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 11175,0 грн. 16 серпня 2024р. між ТОВ «Макс Кредит» та позивачем було укладено договір факторингу № 16082024-МК/ЕЙС згідно з умовами якого, позивач набув право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором. Відповідно до витягу з Реєстру Боржників за договором факторингу № 16082024-МК/ЕЙС від 16 серпня 2024р. від ТОВ «Макс Кредит» до позивача перейшло право вимоги до відповідачки на загальну суму 14300,0 грн. Відповідно до ст. 626 ЦК кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 Цивільного кодексу України). Положення статті 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020р. у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020р. у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020р. № 127/33824/19. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною, у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно- телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. б ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Таким чином, суд приходить до висновку, що сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строки та умови надання грошових коштів у позику, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст. 640 Цивільного кодексу України - договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Статтею 509 цього Кодексу встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з статтею 1054 ЦК кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі, відповідно до статті 1055 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, що передбачено статтею 526 Цивільного кодексу України. За приписами частин 1, 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, відповідаючи перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно з частиною 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, розмірі та у валюті, визначеними Кредитним договором. На підставі частини 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до змісту ст. ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором, відповідно до виписки з особового рахунку, сума заборгованості за кредитним договором становить 14300,0 грн., та складається з: 5250,0 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 9050,0 грн. - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стороною відповідача не надано будь-яких доказів в розумінні положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на спростування даних обставин, як на підтвердження своїх заперечень проти позову. Протягом всього часу розгляду справи в суді, судом не встановлено, що розмір кредиту було збільшено з 5000,0 грн. до 5250,0 грн. (тіло кредиту), враховуючи відсутність відповідних доказів по справі. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме з відповідачки на користь позивача, підлягає стягненню сума заборгованості за кредитним договором в розмірі 14050,0 грн. (5000,0 грн. - тіло кредиту + 9050,0 грн. - відсотки за користування кредитом). У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає також стягненню судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Стосовно вимог позивача, в частині стягнення з відповідачки судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,0 грн., то в цій частині витрати підлягають зменшенню, виходячи з наступного. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020р. у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи. Аналогічним чином тлумачить це питання і Європейський суд з прав людини, висновки якого, зокрема, у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000р. у справі «Іатрідіс проти Греції» (latridis v. Greece, заява № 31107/96) свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не може зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але ураховуючи також те, чи були вони розумними. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020р. у справі № 755/9215/15-ц). Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006р. у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015р. у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Також, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі ст. 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019р. у справі № 916/2102/17, від 25 червня 2019р. у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019р. у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019р. у справі № 911/739/15 та від 01 серпня 2019р. у справі № 915/237/18). Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial