Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-01 00:00:00

Представник позивача Хитрова Л.В., яка діє на підставі довіреності №13186-К-Н-О від 09.08.2024р., звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з останнього на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму коштів в розмірі 4\~279,77 доларів США. Додатково в позові заявлено вимогу про відшкодування судових витрат позивача, які складаються з суми сплаченого позивачем судового збору в розмірі 2 422,40 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що рішенням суду від 28.04.2014р., яке набрало законної сили 07.07.2014р., з відповідача було стягнуто на користь позивача заборгованість у розмірі 47 509,64 доларів США нараховану станом на 24.02.2014р. за кредитним договором №CSIPGA00000217 від 25.09.2007р. Оскільки відповідне рішення суду дотепер невиконане відповідачем, то позивач на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України просить стягнути з нього три відсотки річних, обчислені за період з 23.02.2019р. по 23.02.2022р. на суму боргу, яка визначена рішенням суду. Відповідач заперечив проти позову та у наданому суду письмовому відзиві просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Свою позицію обґрунтовує тим, що судовим рішенням від 28.04.2014р. у справі №711/2193/14 стягнуто лише прострочену заборгованість по кредиту (частина кредиту, що видана на сплату страхових платежів; проценти; пеня; комісії), а відтак строк кредитування не змінювався і спливає 25.09.2027р., а отже прострочення відповідача не настало. До того відповідач зазначає, що вимоги банку про стягнення трьох відсотків річних за період з 29.04.2014р. по 16.07.2021р. були предметом судового розгляду у справі №711/4855/21, в якій суд ухвалив рішення про відмову у задоволенні таких вимог банку. Додатково відповідач посилається на те, що рішення суду від 28.04.2014р. у справі №711/2193/14 не зверталось до примусового виконання, а строк пред`явлення відповідного виконавчого листа до виконання сплинув, а відтак банк не може заявляти вимоги про стягнення трьох відсотків річних. 16.05.2025р. судом відкрито провадження у справі та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 06.06.2025р. на адресу суду надійшов відзив відповідача проти позову, в якому викладено обґрунтування позиції відповідача стосовно позовних вимог. 11.06.2025р. від представника позивача надійшла відповідь на відзив. У такій заяві зазначено, що предметом позову банку у справі №711/4855/21 були вимоги банку про стягнення 3%, розрахованих на всю суму боргу по тілу кредиту в розмірі 51103,83 доларів США, за достроковим стягненням якої банк до суду не звертався. Саме тому, висновок суду про відмову у такому позові обґрунтований неможливістю одночасного застосування ст. 1048 та ст. 625 ЦК України. Предметом позову в даній справі є вимоги про стягнення 3% річних нарахованих у зв`язку з простроченням виконання відповідачем рішення суду від 28.04.2014р., тобто спір стосується порушення грошового зобов`язання, визначеного судовим рішенням на підставі кредитного договору на конкретну дату та яке має бути виконано з моменту набрання ним законної сили, а відтак твердження відповідача про неприпустимість нарахування 3% річних у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму кредитної заборгованості до закінчення строку кредитування є необґрунтованим. Додатково вказується, що сплив строків пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання не позбавляє кредитора права на отримання компенсаційних виплат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. 16.06.2025р. від відповідача надійшли заперечення на відповідь позивача на відзив. У такій заяві акцентується увага, що за рішенням суду від 28.04.2014р. з відповідача стягнуті суми заборгованості за кредитом у межах строку кредитування, що не змінювався таким рішенням суду (тобто можуть у такому разі трактуватися як складова заборгованості, що утворювалася в межах строку повернення позики/строку кредитування), у зв`язку із чим нарахування трьох відсотків річних на такі суми не допускається. Адже сплата неустойки (однією з форм якої є пеня) та відшкодування збитків є двома самостійним наслідками порушення зобов`язання (ст. 611 ЦК). Проте оскільки одночасне застосування ст. 1048 та ст. 625 ЦК не допускається, то в межах строку кредитування (правомірного користування коштами) 3% річних не стягуються. Також відповідач зазначає, що позовна давність безумовно розуміється як аспект принципу правової визначеності. Разом з тим строк на пред`явлення виконавчого документу до виконання теж має всі подібні із строком позовної давності ознаки: 1) залежить виключно від ініціативності позивача/стягувача; 2) має чітко визначені часові межі (загальна 3 роки); 3) його сплив унеможливлює захист прав позивача-стягувача у примусовому порядку (при чому якщо застосування строку позовної давності залежить від заяви відповідача, то пропуск строку пред`явлення виконавчого документу до виконання унеможливлює примусове поновлення прав позивача-стягувача без судового рішення про його поновлення в разі пропуску з повалених причин). Таким чином, оскільки кожен учасник цивільного обороту користується своїми правами на власний розсуд, то пасивна поведінка зацікавленої особи, яка або не звертається позовом до суду протягом встановленого законом строку, або не звертає ухвалене рішення до виконання протягом встановленого законом строку, може означати відсутність у такої особи достатнього інтересу до поновлення своїх прав. Відповідно, інший учасник правовідносин, має право на правомірні очікування щодо неможливості кредитора в разі тривалої, понад встановлені законом строки, пасивної поведінки задовольнити свої вимоги у примусовому порядку. Відповідач зазначає, що зобов`язання в частині нарахованих на 2014 рік відсотків, пені та комісії за своєю сутністю є натуральним, що також унеможливлює застосування ст. 625 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та запереченнях. Додатково представник відповідача зауважив, що позивач не скористався своїм правом на пред`явлення виконавчого листа до виконання, внаслідок чого на теперішній час втратив можливість вимагати виконання рішення суду від 28.04.2014р. у зв`язку зі спливом трирічного строку пред`явлення виконавчого документа, а відтак і не має права нараховувати та вимагати стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання судового рішення. 25.06.2025р. суд перейшов до стадії ухвалення рішення у справі. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 25.09.2007р. року між АТ КБ «ПриватБанк» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір № CSIPG00000217. Відповідно до умов кредитного договору № CSIPG00000217 (пункт 7.1), банк зобов`язався надати «Позичальникові» кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 25 вересня 2007 року по 25 вересня 2027 року, включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 61 200 дол. США на наступні цілі: 50 400 дол. США на споживчі потреби, а також, у розмірі 10 800 дол. США на сплату майбутніх страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1,00% в момент надання кредиту щомісячної комісії у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного Договору. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] 25.09.2007р. уклали договір іпотеки №CSIPGA00000217. Згідно з договором іпотеки [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Майно належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 13.07.2004р. №7364. 24.12.2010р. Придніпровським районним судом м. Черкаси ухвалено рішення по справі №2-167/10 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру [ADDRESS] , в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №CSIPGA00000217 від 25.09.2007р. Згідно такого рішення суду звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості [PERSON] по кредитному договору, що станом на 24.03.2009р. становила 53 975,62 доларів CША. За позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» Придніпровським районним судом м. Черкаси ухвалено рішення від 28.04.2014р. по справі №711/2193/14, відповідно до якого суд ухвалив стягнути із [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 47 509,64 доларів США, що за курсом 8,94 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 24.02.2014р. складає 424736,18 грн. за кредитним договором №CSIPGA00000217 від 25.09.2007р., а також судові витрати у розмірі 3\~654 грн. За змістом такого рішення сума заборгованості складається з наступного: 1 009,86 доларів США розмір кредиту за рахунок страхових платежів за період 23.09.2011р. по 25.09.2013р.; 22262,05 доларів США проценти за користування кредитом за період з 25.03.2011р. по 24.02.2014р.; 20 709,73 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за період з 25.03.2011р. по 24.02.2014р.; 3 528 доларів США заборгованість по комісії за період з 25.03.2011р. по 24.02.2014р. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.04.2014р. по справі №711/2193/14 дотепер не виконано, а виконавчий лист на виконання такого судового рішення позивачем не пред`явлений до виконання. У серпні 2021 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, в якому просило у якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором, яка складається з трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 11 063,63 дол. США, що відповідно до офіційного курсу валют Національного банку України еквівалентно 301 926,46 грн. (судова справа №711/4855/21). Предметом такого позову було питання про стягнення 3% річних від простроченої суми 51 103, 83 дол. США, що станом на 16.07.2021р. складає 11063,63 дол. США. За змістом позовної заяви, розрахунку заборгованості та розрахунку 3% річних, сума в розмірі 51 103,83 дол. США є заборгованістю по тілу кредиту, в тому числі простроченому, за стягненням якої позивач до суду не звертався. За результатом розгляду такої справи Придніпровський районний суд м. Черкаси ухвалив рішення від 04.07.2022р. про відмову у задоволенні позову. Суд своє рішення мотивував тим, що одночасне застосування ст. 1048 та ст. 625 ЦК України виключається, оскільки користування чужими коштами може бути або правомірним (в межах строку повернення позики), або неправомірним (після закінчення терміну, до якого позика мала бути повернута у повному обсязі). Також суд дійшов висновку, що пред`являти вимогу про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» зможе лише після 27.09.2027 року, тобто після закінчення строку дії договору. Відповідне рішення суду набрало законної сили 25.10.2022р. Зазначені обставини справи визнаються сторонами та підтверджуються судовими рішеннями судів різних інстанцій, що здійснювали судовий розгляд цивільних справ №711/2193/14, №711/4855/21, а відтак не підлягають доказуванню. Оскільки дотепер рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.04.2014р. №711/2193/14-ц не виконано, то позивач просить стягнути з відповідача, передбачені ст. 625 ЦК України компенсації у вигляді трьох процентів річних за період з 23.02.2019р. по 23.02.2022р., що нараховані на суму боргу, яка визначена рішенням суду в розмірі 47\~509,64 дол. США. Тож між сторонами існує спір щодо порядку виконання грошового зобов`язання, що виникло з договірних правовідносин, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК). Надаючи оцінку доводам учасників справи суд виходить з наступного. Між сторонами справи існують зобов`язальні правовідносини з договору кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Положення статті 11 ЦК передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Приписи розділу І книги 5 ЦК поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК). Таким чином, у статті 625 ЦК визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019р. у справі №646/14523/15-ц, від 09.11.2021р. у справі №320/5115/17. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що відповідач допустив прострочення виконання свого зобов`язання з повернення кредитних коштів позивачу, внаслідок чого з відповідача рішенням суду від 24.04.2014р. було стягнуто на користь позивача кредитна заборгованість, що існувала станом на 24.02.2014р. в розмірі 47\~509,64 дол. США. Дотепер відповідне рішення суду не виконане, а відтак має місце прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням суду від 28.04.2014р. №711/2193/14-ц, яке триває дотепер. Згідно зі ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Таке нарахування входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Це є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Вказана правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі № 686/21962/15-ц. Таким чином позивач має право вимагати від відповідача сплати штрафних санкцій, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК незалежно від обставин, які обумовили прострочення виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань перед позивачем. В той же час згідно з п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). В даному випадку суд бере до уваги, що грошове зобов`язання відповідача перед позивачем ґрунтується на договорі кредиту, а відтак положення п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК є застосовними до спірних правовідносин, незважаючи на те, що наразі позовні вимоги обґрунтовані простроченням виконання рішення суду від 28.04.2014р. №711/2193/14-ц. Такий висновок ґрунтується на тому, що рішення суду не змінює підстав виникнення зобов`язання, а лише підтверджує його дійсність та надає можливість вимагати виконання відповідного грошового зобов`язання в примусовому порядку. Таким чином позивач має право вимагати сплати штрафних санкцій, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, за період прострочення відповідачем сплати суми заборгованості, але до 23.02.2022р. включно. Зазначений висновок узгоджується із способом тлумачення та застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК та п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК, викладеним у постановах Верховного Суду від 18.10.2023р. у справі №706/68/23, від 25.09.2024р. у справі №206/2984/23. Наведений позивачем розрахунок розміру трьох відсотків річних, що нарахований на суму заборгованості в розмірі 47\~509,64 дол. США за період з 23.02.2019р. по 23.02.2022р., відповідає порядку розрахунку, передбаченому закону, і є арифметично вірним. За таких обставин вимоги про стягнення трьох відсотків річних в розмірі 4 279,77 дол. США є правомірними і підлягають до задоволення. При цьому суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що позивач втратив право нараховувати на визначену рішенням суду від 28.04.2014р. прострочену заборгованість компенсаційні виплати, які передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК, через сплив строків виконавчої давності. Варто звернути увагу, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання (виконавча давність) це встановлений законом строк, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання і стати підставою для відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій, спрямованих на реалізацію припису судового рішення. Пропуск виконавчої давності, за загальним правилом, тягне за собою неможливість звернутися до виконавця для примусового виконання судового рішення. Значення виконавчої давності полягає у тому, що вона сприяє чіткому і правильному виконанню рішень судів, а також забезпечує визначеність у взаємовідносинах та дисциплінує учасників матеріальних правовідносин, сприяє стійкості та стабільності обороту, стимулює активність його учасників у здійсненні належним чином їх прав та обов`язків, посилює взаємний контроль за виконанням зобов`язань. Суд при вирішенні питання про поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого документа повинен з`ясувати питання щодо причин пропуску цього строку та залежно від характеру цих причин зробити висновок про їх поважність чи неповажність, дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Поважними можуть бути визнані лише ті причини, що виникли внаслідок обставин, об`єктивно незалежних від волі заінтересованої особи, які безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк. Аналіз правового регулювання наслідків пропуску строку виконавчої давності свідчить, що в такому випадку стягувач втрачає право вимоги примусового виконання боржником своїх зобов`язань, дійсність яких підтверджена судовим рішенням, проте це не перешкоджає добровільному виконанню зобов`язання боржником. Отже за своїм змістом зобов`язання боржника перед стягувачем, який пропустив строк виконавчої давності, відповідає ознакам натурального (задавненого) зобов`язання, тобто простроченого зобов`язання, яке не підлягає виконанню в примусовому порядку. В той же час, Верховний Суд у постанові від 28.09.2021р. у справі №759/4755/19, вирішуючи спір за схожих обставин між банком та позичальником, зазначив про відсутність підстав вважати зобов`язання позичальника за кредитним договором натуральним зобов`язанням, оскільки заочним рішенням суду від 10.12.2013р. у справі №759/15639/13-ц стягнено з позичальника на користь банку заборгованість за таким кредитним договором, тобто вимога банку про стягнення заборгованості за кредитом вже захищена у судовому (примусовому) порядку. Також Верховний Суд зазначив, що не має правового значення та обставина, що банком пропущено строк для пред`явлення виконавчих листів у справі № 759/15639/13-ц до виконання. В цьому контексті слід звернути увагу, що за приписами ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Відтак Конституція ніяким чином не пов`язує обов`язковість приписів судового рішення з вчиненням дій однією зі сторін справи для його примусового виконання. Тобто обов`язковість самостійного виконання обов`язків згідно рішення суду зобов`язаними особами презюмується та не залежить від дій інших учасників правовідносин. У даному випадку суд бере до уваги, що грошове зобов`язання відповідача в межах суми 47\~509,64 дол. США підтверджене рішенням суду від 28.04.2014р. у справі №711/2193/14-ц, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, а відтак, строки позовної давності до таких основних грошових зобов`язань застосовані бути не можуть, адже рішення суду виконується незалежно від пред`явлення інших позовів. Звернення до суду з позовними вимогами про примусове виконання рішення суду, яке набрало законної сили, та до яких можуть бути застосовані наслідки спливу строків позовної давності, нормами чинного законодавства не передбачено. Необґрунтованими є й доводи сторони відповідача щодо неможливості заявлення позивачем вимог про стягнення нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, до закінчення строку дії кредитного договору №CSIPG00000217 від 25.09.2007р., тобто до 25.09.2027р. Суд бере до уваги, що в даному випадку кредитор заявив вимогу про стягнення компенсаційних нарахувань не за загальною заборгованістю за кредитом (тілом кредиту), а за грошовим зобов`язанням боржника, що існувало станом на 24.02.2014р., тобто на окрему частину простроченого грошового зобов`язання, яке виникло на підставі кредитного договору №CSIPG00000217 від 25.09.2007р., але строк виконання якого не пов`язаний з кінцевим строком дії такого договору. В цьому контексті слід звернути увагу, що підставою для ухвалення судом рішення від 28.04.2014р. стало те, що відповідач станом на 24.02.2014р. мав перед позивачем грошові зобов`язання, передбачені кредитним договором, строк виконання яких вже настав або сплинув (прострочені періодичні платежі та неустойка за таке прострочення) і саме тому суд ухвалив рішення про стягнення такої заборгованості. Зазначене ґрунтується на тому, що зобов`язання позичальника перед кредитором з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом складається з окремих зобов`язань, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, а відтак незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12). В контексті доводів сторони відповідача щодо релевантності практики Верховного Суду, на яку відповідач посилається в обґрунтування своєї позиції, то суд зауважує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин». З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи. Правові висновки, що викладені у постановах Верховного Суду від 23.05.2018р. у справі №910/1238/17, від 04.02.2020р. у справі №912/1120/16, на які посилається відповідач в обґрунтування своїх заперечень, стосуються правовідносин, які не є подібними із правовідносинами у цій справі. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, з`ясувавши обставини спірних правовідносин на підставі наявних у матеріалах справи доказів, надавши оцінку доводам сторін в контексті змісту обґрунтування позиції кожної із сторін, суд доходить висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог, а тому позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з судового збору, сплаченого позивачем в розмірі 2 422,40 грн. Оскільки позов підлягає до задоволення в повному обсязі, то на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідача всі витрати з оплати судового збору. Натомість, оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», як особа з інвалідністю ІІ групи, то відповідна сума судового збору підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved