Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-30 00:00:00

У грудні 2024 року [PERSON] звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про витребування земельної ділянки та просить: 1) витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] земельну ділянку площею 1,1000 гектарів з кадастровим номером 2322184900:03:001:0259, яка розташована на території Лисогірської сільської ради за межами населеного пункту; 2) стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив наступне. 03.09.2012 між [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 894, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М., було придбано земельну ділянку, яка розташована на території Лисогірської сільської ради за межами населеного пункту (Запорізька область, Запорізький район) площею 1,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки 2322184900:03:001:0259, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства. У відповідності до умов укладеного договору [PERSON] у повному обсязі розрахувався з [PERSON] за придбану земельну ділянку під час підписання договору. Наприкінці листопада 2023 року [PERSON] стало відомо, що право власності на земельну ділянку, яка ним була придбана у [PERSON] , зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 34 від 14.01.2022, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М. Позивач вважає, що право власності на спірну земельну ділянку незаконно вибуло у позивача та має бути відновлено у судовому порядку з огляду на наступне. Позивач на підставі укладеного з [PERSON] договору купівлі-продажу № 894, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М., 03.09.2012 набув право власності на спірну земельну ділянку. Подальші дії відносно набутого права власності на земельну ділянку позивач не вчиняв з огляду на діюче на той момент законодавство України. У постанові від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і, відповідно, виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул. Особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. До 01.01.2013 право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами ч. 4 ст. 334 ЦК України з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Отже, особа, яка до 01.01.2013 придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було здійснено належним чином, ставала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. З інформаційної довідки, отриманої адвокатом Москаленко Ю.В., позивачу стало відомо, що право власності на придбану ним земельну ділянку зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 34 від 14.01.2022, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М. Оскільки інформаційна довідка містила лише інформацію про прізвище, ім`я та по батькові особи, за якою на даний час зареєстроване право власності на належну позивачу земельну ділянку, [PERSON] , з метою дотримання вимог ст. 175 ЦПК України при поданні позовної заяви до [PERSON] , звернувся до Ленінського районного суду м.\~Запоріжжя із заявою про забезпечення доказів шляхом витребування у приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташової\~Т.М. належним чином засвідчених копій матеріалів нотаріальної справи щодо придбання у власність [PERSON] спірної земельної ділянки. 05.06.2024 ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі №\~334/4472/24 (провадження № 2-з/334/40/24) задоволено заяву представника позивача про забезпечення доказів до подання позовної заяви. Позивач не знайомий з [PERSON] та будь-яких правочинів з нею та третіми особами ніколи не укладав щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2322184900:03:001:0259. З копій матеріалів нотаріальної справи щодо придбання у власність [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером № 2322184900:03:001:0259 на підставі договору купівлі-продажу № 34 від 14.01.2022 видно, що зазначену земельну ділянку вона придбала у [PERSON] . У пункті 2 договору купівлі-продажу № 34 від 14.01.2022 зазначено, що ця земельна ділянка належить продавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 601488, виданого на підставі розпорядження Запорізької районної державної адміністрації № 576 від 15.03.2010, акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011026000075 від 02.04.2010, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2310092672021 від 13.12.2021, виданим державним кадастровим реєстратором Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області Мірошник Н.М. Право власності на вищезазначену земельну ділянку за продавцем зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Гопка Ю.В. 20.12.2021, номер запису про право власності 45876131, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2543611423060. [PERSON] повторно здійснив відчуження спірної земельної ділянки на користь [PERSON] . При цьому право власності на зазначену земельну ділянку перед укладенням договору купівлі-продажу з [PERSON] було зареєстроване за [PERSON] на підставі копії державного акту на право власності на земельну ділянку ЯК № 601488, виданого 02.04.2010 відділом Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області. У відповідності до п. 4 договору купівлі-продажу № 894, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою\~Т.М., 03.09.2012 [PERSON] у повному обсязі розрахувався з [PERSON] за придбану земельну ділянку під час підписання договору. У пункті 8 договору купівлі-продажу № 34 від 14.01.2022 продавцем засвідчено, що земельна ділянка до моменту укладення договору нікому іншому не продана, що не відповідає дійсності. [PERSON] після фактичного переходу земельної ділянки у власність позивача, на підставі копії державного акту на право власності на земельну ділянку повторно зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку та в подальшому здійснив її вже повторний продаж [PERSON] . Отже, спірна земельна ділянка була відчужена особою, яка не мала на це право, без відома фактичного власника такої земельної ділянки. Ухвалою судді\~Запорізького районного суду Запорізької області від 16.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження (а.с. 125-126 т. 1). Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 17.03.2025 замінено первісного відповідача [PERSON] на належного [PERSON] (а.с. 214-215 т. 1). Відповідачкою [PERSON] подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 232-236 т.\~1). В обґрунтування своєї позиції відповідачка зазначає, що під час укладення договору приватним нотаріусом було перевірено право власності на земельну ділянку. Право власності було зареєстровано за [PERSON] , яка придбала земельну ділянку у [PERSON] , який отримав її у власність шляхом приватизації. Жодних перешкод щодо укладення угоди не було виявлено. Наявності у [PERSON] будь-коли права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2322184900:03:001:0259 не встановлено, отже він ніколи не був власником цієї земельної ділянки. Відповідачка є добросовісним набувачем, одразу приступила до виконання прав та обов`язків власника земельної ділянки. Позивачем не надано доказів того, що він є власником спірної земельної ділянки. Під час укладення між відповідачкою та [PERSON] договору дарування їй було передано докази сплати [PERSON] земельного податку за спірну земельну ділянку. Ці докази свідчать про те, що [PERSON] в органах ДПС України обліковувалась як власник земельної ділянки з кадастровим номером 2322184900:03:001:0259 та належним чином виконувала обов`язки власника земельної ділянки. Наведене може свідчити про фіктивність угоди купівлі-продажу земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] . Задоволення позову буде суперечити критеріям сумісності заходу втручання у право мирного володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не матиме ознак пропорційності меті втручання у право. У відповіді на відзив представник позивача, адвокат Москаленко Ю.В., не погодилась із доводами відзиву. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» як в редакції, що була чинною на дату укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки між позивачем та [PERSON] , так і в редакції, що є чинною на даний час, не встановлено строку, протягом якого особа, що придбала у власність нерухоме майно, має звернутись для здійснення державної реєстрації права власності на таке майно. З цього приводу 15.07.2024 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 621/3214/19, провадження № 61-9724св23 досліджував питання щодо державної реєстрації прав, як засвідчення державою вже набутого особою права власності. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 24.01.2020 у справі №\~910/10987/18, від 12.01.2023 у справі № 940/1275/20 згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №\~359/3373/16-ц зазначено, що відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). У постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 917/553/17, від 03.04.2018 у справі № 922/1645/18 зазначено, що ч. 2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» законодавець врегулював правову ситуацію, коли відомості, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним чинним та нескасованим правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії та які мають пріоритет над записами, що містяться в Державному реєстрі. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності передусім потрібно встановити підставу, на якій особа набула таке право, оскільки сама лише державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (постанова Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18). Отже, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. У матеріалах справи міститься сканована копія договору купівлі-продажу № 894, посвідченого 03.09.2012 приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою А.С., та державного акту на право власності на земельну ділянку ЯК № 601488, які на даний час є чинними, ніким не скасовані та не визнані недійсними. Також у позовній заяві позивач зазначив про наявність у нього оригіналів цих документів, які можуть бути надані суду для огляду. Отже, твердження відповідачки про те, що позивач не набув права власності на спірну земельну ділянку, ніколи не був її власником, а договір, укладений між ним та [PERSON] має ознаки фіктивності, не відповідають дійсності та не підтверджені будь-якими доказами. Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №\~653/1096/16-ц вказано про те, що ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, як правило, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку. Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (ч. 1 ст. 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може. Наведений висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 18.01.2023 у справі №\~488/2807/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №\~362/2707/19 суд дійшов висновку про те, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. Отже, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма ч.\~1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було надалі відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення позову про витребування майна до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених, зокрема, ст.\~387 та 388 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №\~607/15052/16-ц вказано про те, що підтвердження добросовісності набуття майна покладається на набувача, який має довести, що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати. Так, з матеріалів нотаріальної справи щодо придбання у власність [PERSON] оскаржуваної земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу № 34 від 14.01.2022, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М., видно, що [PERSON] повторно здійснив відчуження спірної земельної ділянки на користь [PERSON] . При цьому право власності на зазначену земельну ділянку перед укладенням договору купівлі-продажу з [PERSON] було зареєстроване за [PERSON] на підставі копії державного акту на право власності на земельну ділянку ЯК № 601488, виданого 02.04.2010 відділом Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області. Можна дійти обґрунтованого висновку, що [PERSON] вчинив шахрайські дії щодо позивача та [PERSON] . Так, [PERSON] скористався відсутністю запису про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] та після фактичного переходу земельної ділянки у власність позивача, на підставі копії державного акту на право власності на земельну ділянку ЯК № 601488, виданого 02.04.2010 відділом Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області, повторно зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку та в подальшому здійснив її повторний продаж [PERSON] . Відповідно, [PERSON] згодом подарувала спірну земельну ділянку відповідачці. Отже, спірна земельна ділянка була відчужена особою, яка не мала права на її відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна, тобто за відсутністю волевиявлення законного власника на її відчуження. [PERSON] не набула права власності на спірну земельну ділянку, оскільки придбала її в особи, яка не була її власником, отже, не мала повноваження здійснювати її продаж. З огляду на це та з урахуванням судової практики, відповідачка також не набула права власності на спірну земельну ділянку. [PERSON] є власником спірної земельної ділянки та має беззаперечне право на її витребування з чужого незаконного володіння відповідно до ст. 388 ЦК України. Зазначена позиція кореспондується з висновками, викладеними у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.09.2023 у справі № 201/1051/22. Відповідачка зазначає, що [PERSON] обліковувалась в органах ДПС України як власник спірної земельної ділянки та належним чином виконувала обов`язки власника земельної ділянки і які точно не могли виконуватися позивачем. На думку позивачки це може свідчити про фіктивність угоди купівлі-продажу земельної ділянки між позивачем та [PERSON] . Такі твердження відповідачки не підтверджені доказами, а посилання на Постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 488/5027/14-ц є недоречним та не підлягає застосуванню при розгляді даної справи, оскільки стосується захисту інтересів власника майна, а не добросовісного набувача. Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 07.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи позивач [PERSON] до суду не з`явився. У судовому засіданні 02.06.2025 представник позивача, адвокат Москаленко Ю.В., позов підтримала у повному обсязі, просила задовольнити з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив. У подальшому представник позивача участі у розгляді справи не приймала, у заяві від 01.07.2025 просила провести судове засідання 01.07.2025 за її відсутності та задовольнити позов. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи відповідачка [PERSON] до суду не з`явилась. Представник відповідачки, адвокат Марковський М.С., у судовому засіданні 02.06.2025 заперечував проти позову з підстав, зазначених у відзиві на позов. У подальшому представник позивача у часті у розгляді справи не приймав, у заяві від 01.07.2025 просив розглянути справу за його відсутності. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи третя особа [PERSON] до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши доводи учасників судового провадження та дослідивши наявні у справі письмові докази, приходить до наступних висновків. Згідно з приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Положеннями ст. 2 Земельного кодексу України встановлено, що земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯК №\~601488, виданого на підставі розпорядження Запорізької районної державної адміністрації від 15.03.2010 № 576, [PERSON] належить право власності на земельну ділянку площею 1,1000 га, розташовану на території Лисогірської сільської ради Запорізького району Запорізької області, за межами населеного пункту, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства (а.с. 11 т. 1). Судом також досліджено копію Розпорядження голови районної державної адміністрації № 576 від 15.03.2010 «Про затвердження проекту відведення громадянам у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства», відповідно до якого [PERSON] передано у власність для особистого селянського господарства земельну ділянку площею 1,1000 га за рахунок земель запасу (рілля) Лисогірської сільської ради, розташованих за межами населених пунктів (а.с. 120 т. 1). Відповідно до договору купівлі-продажу від 03.09.2012, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою\~Т.М., [PERSON] зобов`язався передати належну йому на праві приватної власності, а [PERSON] зобов`язався прийняти у власність земельну ділянку загальною площею 1,1000 га, розташовану на території Лисогірської сільської ради, за межами населеного пункту, та сплатити суму, передбачену договором. Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу від 03.09.2012 земельна ділянка належить продавцю на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 601488, виданого на підставі Розпорядження Запорізької районної державної адміністрації № 576 від 15.03.2010, що підтверджується Витягом з Поземельної книги про земельну ділянку № ВТ-232210009842012 від 28.08.2012, виданим відділом Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011026000075 від 02.04.2010, кадастровий номер земельної ділянки 2322184900:03:001:0259. За змістом п. 4 договору купівлі-продажу від 03.09.2012 продаж земельної ділянки сторони здійснюють за 17000,00 грн., які покупець сплатив продавцю всі повністю при підписанні цього договору, а продавець отримав цю грошову суму при підписанні цього договору. За умовами п. 16 договору купівлі-продажу від 03.09.2012 сторони домовились, що під передачею земельної ділянки, що є предметом цього договору, та її прийняттям, слід вважати отримання покупцем примірника цього договору, після підписання його сторонами. Згідно п. 17 договору купівлі-продажу від 03.09.2012 право власності на земельну ділянку виникає у покупця після підписання цього договору та державної реєстрації прав на земельну ділянку (а.с. 13 т. 1). Відомості про вказаний договір містяться у Державному реєстрі правочинів, про що свідчить Витяг з Державного реєстру правочинів (а.с. 14 т. 1). Надалі, згідно договору купівлі-продажу від 14.01.2022 [PERSON] зобов`язався передати належну йому на праві приватної власності, а [PERSON] зобов`язалась прийняти у власність земельну ділянку загальною площею 1,1000 га, розташовану на території Лисогірської сільської ради, кадастровий номер 2322184900:03:001:0259, за яку вона сплатила передбачену цим договором грошову суму продавцю. Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу від 14.01.2022 земельна ділянка належить продавцю на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 601488, виданого на підставі Розпорядження Запорізької районної державної адміністрації № 576 від 15.03.2010, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011026000075 від 02.04.2010, що підтверджується Витягом з Поземельної книги про земельну ділянку № НВ-2310092672021 від 13.12.2021, виданим державним кадастровим реєстратором Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області Мірошник Н.М. Право власності на вищевказану земельну ділянку за продавцем зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Гопка Ю.В. 20.12.2021, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 292200026, виданим державним реєстратором Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району запорізької області Гопка Ю.В. 20.12.2021. За змістом п. 4 договору купівлі-продажу від 14.01.2022 за домовленістю сторін продаж земельної ділянки здійснюється за 13811,00 грн., яку сторони вважають справедливою, її розмір не пов`язаний із збігом впливу важких для сторін обставин. Зазначену грошову суму продавець одержав від покупця всю повністю до підписання цього договору. Своїм підписом на цьому договорі [PERSON] підтверджує факт повного розрахунку за продаж вищезазначеної земельної ділянки та відсутність будь-яких матеріальних претензій до [PERSON] . Пунктом 6 договору купівлі-продажу від 14.01.2022 визначено, що продавець продав, а покупець купила за цим договором земельну ділянку, вільну від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб, про які на час підписання договору продавець та покупець не могли знати. Відповідно до п. 8 договору купівлі-продажу від 14.01.2022 продавець гарантує, що земельна ділянка, яка є предметом цього договору, входить до категорії земель, що можуть бути відчужені відповідно до законодавства України, до моменту укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не передана як внесок до статутного фонду юридичних осіб, іншим способом не відчужена, не заставлена, під забороною відчуження (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає, постійними чи строковими сервітутами не обтяжена. За умовами п. 17 договору купівлі-продажу від 14.01.2022 сторони домовились, що під передачею земельної ділянки, що є предметом цього договору, та її прийняттям, слід вважати отримання покупцем примірника цього договору, після підписання його сторонами. Згідно п. 19 договору купівлі-продажу від 14.01.2022 право власності на земельну ділянку виникає у покупця з дня державної реєстрації цього права в Державному реєстрі речових прав (а.с. 24-27 т. 1). За змістом Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 292200026 від 23.12.2021 [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 2322184900:03:001:0259 (дата державної реєстрації 20.12.2021) (а.с. 30 т. 1). Аналогічні відомості містяться у витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2310092672021 від 13.12.2021 (а.с. 34-38 т.\~1). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №\~355293284 від 21.11.2023, з 14.01.2022 [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 2322184900:03:001:0259 (а.с.12 т. 1). Надалі, відповідно до договору дарування від 03.05.2024 [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належну їй на праві приватної власності земельну ділянку загальною площею 1,1000 га, місце розташування Запорізька область, Запорізький район, тг Біленьківська (раніше Запорізька область, Запорізький район, Лисогірська сільська рада), кадастровий номер земельної ділянки 2322184900:03:001:0259, а [PERSON] дарунок прийняла (а.с. 237-240 т. 1). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав № 377212298 від 03.05.2024 земельна ділянка з кадастровим номером 2322184900:03:001:0259 належить [PERSON] (а.с. 24 т. 1). Як власнику земельної ділянки з кадастровим номером 2322184900:03:001:0259, [PERSON] у 2023-2024 роках податковим органом визначались суми податкових зобов`язань з земельного податку з фізичних осіб (а.с. 242-243 т. 1). Належні до сплати суми земельного податку з фізичних осіб були сплачені [PERSON] (а.с. 244, 245 т. 1). За змістом ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У ч. 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України також визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Частинами третьою та четвертою статті 334 ЦК України (у редакції, чинній на 03.09.2012) було визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно зі ст. 182 ЦК України (у редакції, чинній на 03.09.2012) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з умов: реєстрація таких прав була проведена відповідна до законодавства, що діяла на момент їх виникнення; на момент їх виникнення діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) зробила такі висновки: «Спірні правовідносини у справі виникли 21.11.2011 (дата укладення позивачем відповідного договору купівлі-продажу спірної квартири). Станом на вказану дату питання виникнення у набувача права власності на нерухоме майно у разі його відчуження за договором було врегульовано досить суперечливо: у ЦК України містилися норми як про державну реєстрацію прав, так і правочинів (частина друга статті 182, статті 210, 657), за Законом України № 1952-IV, який на вказану дату був чинний у редакції Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася й почала проводитись лише з 01.01.2013 (пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI). Істотно, що ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції Закону України № 1878-VI) передбачалося, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Причому таке конститутивне значення державної реєстрації для виникнення речових прав на нерухоме майно не може вважатись елементом порядку здійснення державної реєстрації прав, через що юридична сила цієї норми закону не може бути паралізована посиланням на пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року. Водночас ст. 182 ЦК України у відповідній редакції не містила вказівки на такий конститутивний ефект державної реєстрації речових прав на нерухоме майно й допускала визначення законом лише порядку державної реєстрації, тобто виключно процедурних норм, до яких приписи ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції Закону № 1878-VI) не належали. Крім того, чинна редакція ч. 4 ст. 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції ч. 4 ст. 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01.01.2013 (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №\~1878-VI). Таким чином, на дату укладення позивачем договору купівлі-продажу дійсно існувала очевидна суперечність між одночасно чинними нормами ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ч.\~4 ст. 334 ЦК України щодо того ж самого питання: коли виникає право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу». З огляду на викладені вище висновки Великої Палати Верховного Суду, зазначену суперечність слід вирішувати на користь пріоритетності норм ЦК України. Таким чином, до 01.01.2013 право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами ч. 4 ст. 334 ЦК України з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак, особа, яка до 01.01.2013 придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. З урахуванням наведеного висновку Великої Палати Верховного Суду, суд виходить з того, що право власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2012 позивач набув 03.09.2012, тобто з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. З моменту укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.09.2012 право власності [PERSON] було припинено, а відсутність державної реєстрації покупцем майна не відновлює право власності особи, яка відчужила своє майно. Отже, фактично [PERSON] 14.01.2022 уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу щодо земельної ділянки, яка йому на той час вже не належала та вибула з його володіння. Надалі [PERSON] подарувала спірну земельну ділянку [PERSON] . Усупереч закону вказані особи реалізували право, якого за законом не могли реалізувати. Главою 29\~ЦК України\~визначенотакі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (ст.\~388 ЦК України). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Відповідні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18). Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Суд доходить висновку, що позовні вимоги про витребування земельної ділянки від [PERSON] є обґрунтованими, а втручання держави у її право власності є виправданим, оскільки порушення загальновідомого, чітко визначеного законодавством порядку отримання у власність земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі. При цьому суд ураховує, що спірна земельна ділянка вибула з володіння [PERSON] поза його волею шляхом відчуження ділянки особою, яка не мала такого права. Виходячи із встановлених у судовому засіданні обставин, наявні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом задоволено позов, з відповідачки [PERSON] на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 968,96 грн. При цьому суд враховує, що позивач при зверненні до суду мав сплатити судовий збір з урахування коефіцієнту 0,8 саме у розмірі 969,96 грн., оскільки позов подано через Електронний суд, проте сплатив 1211,20 грн. Переплачена сума судового збору може бути повернута позивачу за його клопотанням. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved