Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

1.Стислий виклад вимог і заперечень (аргументів) учасників справи [PERSON] ( позивач) просить суд: звільнити та повернути їй 83/1000 частки нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та площа якої складає 418,70 кв.м; стягнути в солідарному порядку з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), та Одеського державного нотаріального архіву збитки у формі упущеної вигоди , за період з 09 жовтня 2023 року по день винесення рішення, з розрахунку неотримання вартості оренди по 48\~000,00 грн.. щомісячно, а також стягнення інфляційних витрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання; стягнути понесені позивачем судові витрати. \~ \~ \~ \~ Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивачка, яка власник нежитлового приміщення на підставі договору дарування від 09.02.2022, після закінчення дії договору позички укладеного минулим власником та відповідачами 02.10.2020 стосовно користування Одеським державним нотаріальним архівом даним приміщенням, та після отримання відмови відповідачів від її пропозиції про укладення оплатного договору оренди, звернулась до відповідачів з вимогами про звільнення приміщення та уклала з іншою особою договір оренди зазначеного приміщення, згідно якого повинна була отримувати з 09 жовтня 2023 року по 09 вересня 2026 року орендну плату у розмірі 48\~000 грн. щомісячно, з коригуванням розміру орендної плати на індекс інфляції. Однак, у звязку з відмовою відповідачами звільняти приміщення, що призвело до дострокового розірвання договору оренди, порушуються її права власника на вільне володіння та користування майном та їй заподіяна шкода у вигляді не отриманого доходу у грошовому вигляді. Представник відповідача Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) ( скорочене ПМУМЮ) заперечує проти задоволення позовних вимог та наполягає на тому, що користування приміщення відбувається на підставі безоплатного Договору користування , укладеного з колишнім власником приміщення 05 грудня 2003 року, строк дії якого було визначено у 25 років, тобто до 05 грудня 2028 року, а тому у нового власника відсутні підставі для виселення з спірного приміщення нотаріального архіву а також висунення вимог про необхідність змін умов користування з безоплатного на платний. Крім того, представником відповідача ставиться під сумнів правильність розрахунку упущеної вигоди а також повідомляється що після звернень позивача як власника управління здійснило пошук можливості звільнення приміщення однак, відсутність приміщень яки б відповідали вимогам , визначними Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, унеможливлює переїзд архіву на цей час. Представник відповідача Одеського державного нотаріального архіву ( скорочене ОДНА) заперечує проти задоволення позову та наполягає на відсутності як правових підстав для виселення архіву, який тривалий час розташований у спірному приміщенні, так і фактичної неможливості зміни місця перебування архівних документів, без надання іншого приміщення яке відповідатиме вимогам для збереження архіву та звернула увагу суду на те, що Одеській державний нотаріальний архів є найбільшим нотаріальним архівом в Україні, що ускладнює пошук нових приміщень для його розташування. 2. Процесуальні дії у справі \~ \~ \~ \~Позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Одеси 03 січня 2025 року ( т. 1 а/с 2 ) та оплачена судовим збором у розмірі 8 620,46 грн.( т.1 а/с1 ). \~ \~ \~ \~Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями \~ \~ \~ \~від 03.01.2025 року головуючим визначено Луняченко В.О. (т.1 а/с 180). \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 08.01.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження ( т.1 а/с 181 ). \~ \~ \~ \~Суд, ухвалою від 22.01.2025 продовжив ПМУМЮ строк на подання відзиву ( т.2 а/с 89). \~ \~ \~ \~Відзив ПМУМЮ подано 28.01.2025 року ( т.2 а/с 92 ). Відзив ОДНА подано до суду 29.01.2025 (т.2 а/с 236). \~ \~ \~ \~13.02.2025 від представника позивача подано відповідь на відзив ПМУМЮ (т.3 а/с 1), а також відповідь на відзив ОДНА (т.3 а/с 8). \~ \~ \~ \~Крім того, представником позивача 13.02.2025 подано заява про збільшення розміру позовних вимог, враховуючи продовження строку порушення прав позивача (т.3 а/с 12). \~ \~ \~ \~Також 13.02.2025 від представника ПМУМЮ подано заперечення проти відповіді на відзив та заяву про збільшення розміру позовних вимог ( т.3 а/с 22). \~ \~ \~ \~18.03.2025 року представником позивача подана заява про збільшення позовних вимог, згідно якої позивач просить стягнути солідарно з відповідачів 816 000 грн. збитків, а також компенсувати несвоєчасність виконання грошового зобов`язання у вигляді стягнення з відповідачів 81 806,30 грн інфляційних витрат і 19 473,53 грн. 3% річних ( т.3 а/с 45). \~ \~ \~ \~10.04.2025 року представником позивача подана заява про збільшення позовних вимог, згідно якої позивач просить стягнути солідарно з відповідачів 864 000 грн. збитків, а також компенсувати несвоєчасність виконання грошового зобов`язання у вигляді стягнення з відповідачів 96\~853,47 грн інфляційних витрат і 22\~041,86 грн. 3% річних ( т.3 а/с 60). \~ \~ \~ \~16.04.2025 представник позивача подав додаткові письмові пояснення на заперечення представника ПМУМЮ ( т.3 а/с 67). \~ \~ \~ \~Згідно письмової заяви від 24.04.2025 року представник позивача, враховуючи продовження порушення прав позивачки у вигляді упущеної вигоди звернувся до суду з проханням прийняти до уваги вказаний факт та здійснити розрахунок остаточного розміру заподіяної шкоди а також суми компенсування несвоєчасності виконання грошового зобов`язання, згідно вимог ст. 625 Цивільного кодексу України, на день винесення рішення із вирішенням питання щодо стягнення з позивачці суми судового збору ( т.3 а/с 109). \~ \~ \~ \~Представник ПМУМЮ 11.06.2025 подала додаткові пояснення щодо заяв про збільшення розміру позовних вимог ( т.3 а/с 115). \~ \~ \~ \~12.06.2025 року представником ОДНА подані історична довідка та додаткові докази щодо терміну роботи архіву у спірному приміщенні ( т.3 а/с 137). Протокольною ухвалою від 1.06.2025, суд, за участю всіх учасників справи, закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 24.06.2025 (т.3 а/с 146). 3. Фактичні обставини, встановлені судом Як встановлено у судовому засіданні, та не заперечується сторонами, приміщення - яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та яке визначено у різних документах різною площею 348,51 кв.м ( Договір користування від 25.12.2003), 383,8 кв.м., ( Договори позички від 17.03.2015 і 02.10.2020) , 418,7 кв.м ( Договір дарування від 09.02.2022), на момент розгляду справи знаходиться у фактичному володінні ОДНА та належить на праві власності позивачці - є фактичним предметом даного позову , із зазначенням його у подальшому в рішенні як спірне приміщення. Сторонами визнається, а тому не потребує додатковому доведенню, що спірне приміщення на підставі Договору купівлі-продажу від 10 січня 1996 року , зареєстрованому в Одеському бюро технічної інвентаризації та реєстрів об`єктів нерухомості у реєстровій книзі за №102неж-34, стр. 184 номер запису 272, реєстраційний номер:7117673, було придбано Асоціацією нотаріусів Одеської області, у подальшому на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Черненком І.П. 27.01.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за №142 та Державному реєстрі правочинів за №4314793, безоплатно відчужено Благодійному Фонду «Нотаріус», а,у подальшому, на підставі Договору дарування від 09 лютого 2022 року , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. та зареєстрованого у реєстрі за №441 ( т.1 а/с 25), передано безоплатно у дарунок [PERSON] ( позивачці). З наданих сторонами доказів вбачається наступне. Згідно Наказу начальника Управління юстиції в Одеській області №62-зп від 21.03.1996 в м. Одесі засновано обласний державний архів ( т.3 а/с 139), який згідно Довідки про включення до єдиного державного реєстру підприємств та організацій України від 05.09.2000 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ( т.3 а/с 141). У відповідності до Договору користування від 25.12.2003 року Асоціація нотаріусів Одеської області, як власник, надала, а Одеське обласне управління юстиції отримало, строком на 25 років, у безкоштовне користування для розміщення Одеського державного нотаріального архіву, спірне приміщення ( площа якого зазначена у Договорі - 348,51 кв.м.). з оплатою користувачем всіх експлуатаційних витрат ( т.2 а/с 99). З наданої історичної довідки діяльності ОДНА, заяв по суті спору представників відповідачів, вбачається та не заперечується представником позивача, що фактично Одеський державний нотаріальний архів розпочав функціонування у спірному приміщенні з 17 березня 2004 року. У подальшому, після того як власником приміщення став Благодійний Фонд «Нотаріус» , між ним та Головним територіальним управлінням юстиції в Одеській області а у подальшому Південним міжрегіональним управлінням юстиції ( м. Одеси) ( як правонаступниками користувача ) укладались Договори позички - безоплатного користування спірним приміщенням, що підтверджується наявним Актом приймання передачі позички, згідно з договором від 17.03.2015 року ( т.1 а/с 59) а також Договором позички від 02 жовтня 2020 року , укладеним строком на 1 рік 6 місяців ( т.1 а/с 57). Під час укладання договорів позички спірне приміщення визначалось площею 383,8 кв.м із наявною прибудинковою земельною ділянкою розміром 883,49 кв.м., та передавалось для розміщення Одеського державного нотаріального архіву. У договорі Дарування від 09.02.2022 , на підставі якого власником спірного приміщення стала позивачка, пунктом 5 визначено , що нерухоме майно передано у безоплатне користування Південному міжрегіональному управлінню юстиції ( м. Одеси) за договором позички від 02.10.2020 року зі строком дії до 02.04.2022 року, а права і обов`язки позичкодавця за вказаним договором переходять до обдарованої ( т.1 а/с 25). З заяв по суті справи, поданих стороною позивача, та пояснень представника позивача можливо зробити висновок, що позивачка зразу після закінчення дії Договору не зверталась до користувачів а тому, на її думку, строк дії позички було автоматично продовжено на термін, вказаний у договорі позички 1 рік 6 місяців тобто до 02 жовтня 2023 року, але у подальшому, не бажаючи продовжувати строк дії безоплатного користування вказаним майном позивачка звернулась до користувача з вимогами про звільнення вказаного майна або укладеного оплатного договору оренди. З наданого стороною позивача листування між власником спірного приміщення ( її представниками) та Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції ( м. Одеса) і Одеським державним нотаріальним архівом, як користувачами вбачається наступне: 06 січня 2023 року [PERSON] звернулася до ПМУМЮ із проханням про повідомлення її про фактичні оплати житлово-комунальних послуг за користування спірним приміщенням та про повернення позички за впливом терміну дії Договору позички від 02 жовтня 2020 року або укладення договору оренди для продовження користування майном; 15 березня 2023 року [PERSON] повторно звернулася до ПМУМЮ із вимогою про вирішення питання щодо її листа від 18.01.2023; 16 \~ \~ \~ \~лютого \~ \~ \~ \~2023 \~ \~ \~ \~року \~ \~ \~ \~ПМУМЮ направила листа №. 5931/Г4.6-06 до [PERSON] із повідомленням про наявні договори щодо надання комунальних послуг та пропозицією щодо узгодження суттєвих умов договору оренди спірного приміщення; 29 \~ \~ \~ \~березня \~ \~ \~ \~2023 \~ \~ \~ \~року ПМУМЮ звернулося до [PERSON] із повторним листом-пропозицією № 11723/15.5-06 щодо укладання договору оренди спірного приміщення на додатково узгоджених умовах; 14 липня 2023 року [PERSON] звернулась до ПМУМЮ із Вимогою про припинення Порушення прав власника до 11 серпня 2023 року та звільнення спірного приміщення ; 15 серпня 2023 року на адресу ОДНА спрямована Вимога представника [PERSON] - адвоката Щукіна О.С. про припинення порушення прав [PERSON] та звільнення спірного приміщення із 24 серпня 2023 року; 21 серпня 2023 року листом № 34097/15.2-15 ПМУМЮ повідомило позивачку та її представника про відсутність заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за користування спірним приміщенням та неможливість звільнення приміщення із 24 серпня 2023 року та проведення переговорів про укладання договору оренди спірного приміщення на додатково узгоджених умовах; За змістом листа ОДНА від 15 серпня 2023 року № 2017/01-18 вбачається про фактичну відмову звільнення спірного приміщення із 24 серпня 2023 року. У судовому засіданні представник відповідача ПМУМЮ звернула увагу, що з наявної відповіді ПМУМЮ від 11.10.2023 на звернення-вимогу від 27.09.2023 року [PERSON] було повідомлено про наявність Договору користування від 25.12.2003 року, укладеного між Асоціацією нотаріусів України ( колишнього власника приміщення) та Одеським обласним управлінням юстиції ( правонаступником якого є ПМУМЮ), строк дії якого визначений сторонами на 25 років , та який є чинним та діє до 25.12.2028 року ( т.2 а/с 164). Як зазначено представником позивача: у звязку із фактичним небажанням користувачів укладати договір оренди позивач 25 вересня 2023 року досягла згоди з потенційним орендатором даних нежитлових приміщень - ТОВ «ОБ`ЄКТ СЕРВІС» та уклала з ним договір оренди нерухомого майна, із зазначенням факту зайнятості об`єкту оренди до 02 жовтня 2023 року. Також у договорі була визначена щомісячна орендна плата у розмірі 48\~000 грн., з проведенням з листопада 2024 року оплати орендної плати шляхом коригування вартості плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць ( т.1 а/с 116). Після того як з 02 жовтня 2023 року приміщення не було звільнено користувачами, а тому потрапити та користуватись спірним приміщенням не було можливості , 09 жовтня 2023 року [PERSON] та ТОВ «ОБ`ЄКТ СЕРВІС» достроково розірвали Договір оренди від 25 вересня 2023 року ( т.1 а/с 128). У подальшому 12 жовтня 2023 року на адресу ОДНА було спрямована Вимога представника [PERSON] - адвоката Щукіна О.С. про припинення порушення прав [PERSON] та негайне звільнення спірного приміщення; 18 жовтня 2023 року до ПМУМЮ спрямована Вимога представника [PERSON] - адвоката Щукіна О.С. про припинення порушення прав [PERSON] та негайне звільнення спірного приміщення; 19 жовтня 2023 року до ПМУМЮ спрямована Вимога представника [PERSON] - [PERSON] про припинення порушення прав [PERSON] та негайне звільнення спірного приміщення; 22 \~ \~ \~ \~жовтня \~ \~ \~ \~2023 \~ \~ \~ \~року \~ \~ \~ \~на \~ \~ \~ \~адресу ПМУМЮ спрямована Вимога представника [PERSON] - [PERSON] від 17 жовтня 2023 року про припинення порушення прав . [PERSON] та негайне звільнення спірного приміщення; 25 \~ \~ \~ \~жовтня \~ \~ \~ \~2023 \~ \~ \~ \~року \~ \~ \~ \~на \~ \~ \~ \~адресу ПМУМЮ спрямована Вимога [PERSON] про припинення порушення прав [PERSON] та негайне звільнення спірного приміщення. Згідно Звіту про незалежну оцінку упущеної вигоди [PERSON] , яка проведена ТОВ ОФ « Інюг-Експертиза» , станом на 20 грудня 2024 року , оцінювач визначив ринкову вартість упущеної вигоди , внаслідок порушення прав власника щодо спірних приміщень ( площею 418,70 кв.м.) в сумі: 650\~500 грн.( т.1 а/с 132). 4. Норми права , якими врегульовані спірні правовідносини Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України\~визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц) У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із захистом права власності та стягнення збитків врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників ( ч.1 ст. 1 ЦК України). Загальними засадами цивільного законодавства за статтею третьою ЦК України, визначені: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених\~Конституцією України\~та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При цьому, ч.2-6 вказаної статті, визначено: При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання а також кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч.1,2 ст. 15 ЦК України). Як зазначено ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, за ч.2,3 ст. 16 ЦК України,можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень\~частин другої - п`ятої статті 13\~цього Кодексу ( ч.3 ст. 16 ЦК України). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб ( ч.1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном ( ч.1 ст. 317 ЦК України). При цьому, згідно вимог ч.1,5,7, ст. 319 ЦК України, хоча власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд він не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі, а крім того, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів( ч.1 ст. 328 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків ( ч.1 ст. 202 ЦК України), при тому, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам ( ч.1 ст. 203 ЦК України). Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до положень ч.2,3 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а крім того, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. За змістом ч.1,3 ст. 397, ч.1 ст. 398 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе; відповідне право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом; фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Частиною третьою статті 404 ЦК України визначено можливість встановлення права користування чужим майном відносно нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку ( ч.1 ст. 827 ЦК України). Якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків ( ст. 836 ЦК України). Частиною другою статті 22 ЦК України, визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 5. Обґрунтування мотивів рішення суду с оцінкою доказів та аргументів сторін При розгляді даної справи суд приймає до уваги баланс інтересів між правами власника спірного приміщення яка вимагає від відповідачів ( які володіють чужим майном) оплати за користування її власністю або звільнення спірного приміщення з оплатою упущеної вигоди у вигляді недоотриманої вартості оренди та інтересами Одеського державного нотаріального архіву , який, на підставі договірних відносин із колишніми власниками спірного приміщення яки, як своєю постійною поведінкою ( укладенням тривалого часу безоплатних договорів користування) так і самим фактом придбання майна в інтересах нотаріату ( для захисту інтересів якого і були створені та здійснювали власну діяльність) надавали правомірні очікування на продовження використання вказаного приміщення в інтересах нотаріального суспільства на строк який було визначено у первинному Договорі користування та який використовує вказане приміщення саме за для задоволення інтересів вказаного суспільства ( збереження архіву державних та приватних нотаріусів регіону та власних архівних даних) а крім того, не має можливості, без наявності іншого приміщення яке відповідатиме вимогам приміщень для архівної діяльності , звільнити вказане спірне приміщення. Добросовісність (п. 6\~ст. 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Верховний Суд при розгляді справи № 390/34/17 (постанова від 10 квітня 2019 року) застосував доктрину «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої принцип добросовісності. У статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Також Верховний Суд у постанові від 4 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19 зробив висновки, що\~ недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які становлять зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.\~ Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 визначила, що добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань. «Тобто особа має не лише право, але й обов`язок діяти або відповідно до домовленостей, або відповідно до вимог закону». Естопель заборона стороні поводитися всупереч її попередній поведінці (заявам, твердженням, обіцянкам, фактичній поведінці і навіть бездіяльності) у тих випадках, коли така поведінка не пов`язує цю сторону і не примушує до послідовності з огляду на правочин чи інший формально-правовий ефект, але попередня поведінка сформувала в іншої сторони довіру і розумні очікування, і їх підрив (внаслідок непослідовності) призведе до явної несправедливості Особа, яка має якесь право, і своєю поведінкою створює в іншої особи відчуття, що вона цим правом користуватися не буде, а згодом всупереч колишній власній поведінці намагається скористатися своєю формальною правовою позицією, то за наявності низки ознак суд на підставі принципу естопель може відмовити у захисті такого права за ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України, вбачаючи зловживання правом Добросовісність поведінки сторін мала неодноразові визначення і у практиці ЄСПЛ, зокрема, рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року, заява № 9815/82, п. 46; рішення у справі «Фрессо і Руар проти Франції» від 21 січня 1999 року, заява № 29183/95, п. 55; рішення у справі «Карабет та інші проти України» від 17 січня 2013 року, заяви №№ 38906/07 і 52025/07, п. 276, та Європейським судом було визначено, що обов`язковими умовами для застосування естопелю є : (a) виникнення довіри в іншої сторони має стосуватися особи, якій протиставляється естопель; (b) виникнення обґрунтованої довіри у добросовісної сторони; (c) очевидна несправедливість підриву довіри. У даному випадку виникнення довіри у Одеського державного нотаріального архіву та Одеського обласного управління юстиції ( та всіх його правонаступників) відповідало послідовності дій власників спірного майна Асоціації нотаріусів Одеської області а у подальшому Благодійного Фонду «Нотаріус», мала правомірне сподівання, яке обґрунтовувалось як самим фактом створення і функціонування вказаних установ ( за для задоволення інтересів нотаріусів) так і фактом придбання вказаного майна для втілення цілей функціонування відповідних установ ( протилежне було б незаконним) а тому використання вказаного майна шляхом передачі у безоплатне користування Одеському державному нотаріальному архіву строком на 25 років ( згідно першого договору користування ) повністю відповідало вказаним очікуванням а також відповідало меті створення та діяльності вказаних установ ( Асоціації та Фонду). Укладення різних договорів договору користування у 2003 році або Договорів позички у 2015,2020 роки також не змінювали фактичні взаємовідносини між установами , метою діяльності яких була допомога нотаріату Одеського регіону, і свідчило при продовження надання даного приміщення саме у безоплатне користування, що також є свідченням наявності правомірного очікування продовження співпраці та наявності довіри на добросовісну поведінку позичкодавця. Враховуючи ціль створення та діяльності як Асоціації нотаріусів Одеської області так і Благодійного Фонду «Нотаріус» ( що є загальновідомою інформацією) у вигляді допомоги нотаріальному суспільству регіону, будь які дії з майном вказаних установ мають відбуватись саме за для задоволення цієї мети, а тому і відчуження майна фонду, який створено ( придбано) для задоволення інтересів нотаріального суспільства, також повинно відбуватись у межах задоволення інтересів такого суспільства, про що свідчить договір дарування приміщення Асоціацією Фонду та продовження дії взаємовідносин щодо безоплатним користуванням спірним приміщенням за для задоволення потреб нотаріального суспільства. Враховуючи що будь-який правочин , який вчинено з метою порушення інтересів суспільства та вчинений з порушення публічного порядку ( якщо він спрямований на незаконне заволодіння майна юридичної особи) відповідно до вимог ч.2 ст. 228 ЦК України є нікчемним, суд вважає що у даному випадку у керівництва Благодійного Фонду «Нотаріус» не було таких намірів ( протилежне не доведено у судовому засіданні а рішення не може ґрунтуватись на припущеннях ) , а тому і майно , яке безоплатно було передано особі, що не має відношення до нотаріального суспільства , передавалось з урахуванням продовження новим власником добросовісного використання його в інтересах нотаріального суспільства, про що свідчить як визначення у договорі дарування наявності діючої позички так і первісні дії нового власника після отримання права власності. При розгляді питання втручання у права та законні інтереси нового власника позивачці, суд приймає до уваги що придбання спірного майна відбувалось на безоплатної основі , без витрачання грошових коштів, а на користувачів, згідно умов раніше укладених угод щодо користування, покладений обов`язок оплати експлуатаційних витрат, тому можливе обмеження отриманих прав не приводить до необґрунтованого фінансового тягаря власника. Враховуючи викладені обставини та проаналізувавши обставини встановлені під час розгляду справи суд прийшов до висновку про наявність підстав за для застосування до вказаних правовідносин принципу естопель, що є підставою відмови у захисту прав [PERSON] щодо заявлених вимог як про звільнення Одеським державним нотаріальним архівом спірного приміщення до спливу терміну яке визначалось з початку надання вказаного приміщення для функціонування відповідної установи ( 25 років з моменту укладення договору ( відсутність Акту приймання-передачі не дозволяє суду визначити іншу дату) ) а також стягнення збитків у вигляді недоотриманої вартості орендної плати за користування вказаним приміщенням, так як вказане приміщення було надано на безоплатної основі із зобов`язанням користувача оплати житлово-комунальних послуг отриманих за використання спірного приміщення. Враховуючи суть рішення, судом , при розгляді даної справи, не надавалось оцінка невідповідності розміру спірного приміщення у різних документах а також вірність нарахованих стороною позивача розміру збитків. Сом також роз`яснюється, що сама собою суперечлива поведінка не заборонена діючим законодавством. Заборона суперечливої поведінки не покликана покарати особу, яка діє суперечливо. Право блокується через очевидну несправедливість, що в конкретних ситуаціях може виникати в результаті суперечливої поведінки. Конституційний Суд України у рішенні від 28.04.2021 № 2-р(ІІ)/2021 по справі № 3-95/2020(193/20), надав оцінку словосполуці «а також зловживання правом в інших формах», що міститься у ч. 3 ст. 13 ЦК України, з урахуванням легітимності права суду відмовляти у захисті цивільного права та інтересу особи, відповідно до вимог ч.3 ст. 16 ЦК України. При розгляді даного питання Конституційний Суд, у пункті 2.2 Рішення, визначив наступне: - власність гарантує не лише права власників, а й зобов`язує, покладає на них певні обов`язки; саме про це йдеться у\~статтях 13\~і\~41\~Конституції України, відповідно до яких використання власності не може завдавати шкоди людині, правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства; отже, для реалізації закріпленого в Конституції України права власності потрібні галузеві закони, які встановлюють конкретні норми використання власником належного йому майна з урахуванням інтересів усіх суб`єктів правовідносин (абзац четвертий\~підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 12 лютого 2002 року № 3-рп/2002); -\~ Конституція України\~гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України; норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист (абзац третій\~пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002); - Вимогою верховенства права є дотримання принципу юридичної визначеності, що обумовлює однакове застосування норми права, недопущення можливостей для її довільного трактування . Конституційний Суд України у п. 5.1 вказаного Рішення констатує, що в Основному Законі України встановлено, що власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (друге речення\~частини третьої\~статті 13), зокрема правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома\~статті 41). Статтею 41 Конституції України встановлено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша), а також припис щодо неможливості протиправного позбавлення права власності та непорушності права приватної власності (частина четверта). На думку Конституційного Суду України,\~ Цивільний Кодекс\~України, як основний акт цивільного законодавства України містить низку норм, що розвивають наведені конституційні приписи та мають значення для цієї справи. Відповідно до Кодексу особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина перша\~статті 12); власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша\~статті 319). Іншими нормами Кодексу визначено, що особа здійснює цивільні права у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (частина перша\~статті 13); власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина друга\~статті 319). Конституційний Суд України в аспекті розгляду цієї справи також ураховує інші приписи Кодексу: однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (пункт 3\~статті 3); якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята\~статті 12); сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша\~статті 627). Як зазначено у п. 5.3. Рішення, оцінюючи оспорюванні приписи Кодексу в посутньому зв`язку з іншими його приписами в аспекті їх відповідності\~статті 41\~Основного Закону України, Конституційний Суд України констатує, що\~частина третя\~статті 13 та\~частина третя\~статті 16 Кодексу не обмежують конституційного права власника володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю з урахуванням наявних меж здійснення права власності. Конституційний Суд України виходить із того, що, здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими\~Кодексом\~та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам\~Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що\~частина третя\~статті 13 та\~частина третя\~статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною). 6.Розподіл судових витрат \~Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ). Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed