Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить зняти арешт з нерухомого майна [PERSON] , який було накладено у відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, виконавче провадження №32578417 Богунським ВДВС Житомирського МУЮ, реєстраційний номер обтяження 12989063. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є батьком [PERSON] , якого рішенням суду оголошено безвісно відсутнім. Відсутність сина унеможливлює отримання позивачем від органів влади належного розміру компенсації за зруйноване внаслідок ракетно-бомбового удару російської федерації 01.03.2022 житло квартиру [ADDRESS] та [ADDRESS] , оскільки відповідна заява від сина, як співвласника майна, відсутня. Відповідач відмовив [PERSON] у задоволенні заяви про зняття арешту з майна сина, оскільки на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження №32578417 та рекомендовано звернутися до суду. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 09.05.2025 позовну заяву залишено без руху (а.с. 24). Ухвалою суду від 09.06.2025 у справі відкрито позовне провадження з викликом сторін (а.с. 29). В судове засідання сторони не з`явились. Позивач у позовній заяві просив розгляд справи проводити без його участі. 10.07.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник Богунського відділу державної виконавчої служби у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) просила розгляд справи проводити без її участі, прийняти рішення на розсуд суду згідно чинного законодавства. У відзиві на позовну заяву зазначено, що в рамках виконавчого провадження №32578417 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] , постановою державного виконавця від 20.03.2025 виконавче провадження закінчено. Крім цього, 10.06.2025 від [PERSON] , стягувача у такому виконавчому провадженні, надійшла заява про відсутність претензій до [PERSON] щодо сплати аліментів. Разом з тим, при винесенні постанов про повернення виконавчого документа стягувачу, праві підстави для винесення постанов про зняття арешту з майна [PERSON] були відсутні. До відзиву на позовну заяву на виконання вимог ухвали суду від 09.06.2025 долучено копію матеріалів виконавче провадження №32578417. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . [PERSON] на праві приватної власності належить 32/600 частин житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №421919992 від 09.04.2025 (а.с. 11-13). З листа начальника Богунського ВДВС у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №46773 від 22.04.2025 (а.с. 16-17), а також копії матеріалів виконавчого провадження №32578417, наданого відповідачем на виконання вимог ухвали суду від 09.06.2025, встановлено, що у провадженні вказаного відділу ДВС перебувало виконавче провадження №32578417 з примусового виконання виконавчого листа №1227/639 від 02.03.2012, виданого Сєвєродонецьким міським судом Луганської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В рамках вказаного виконавчого провадження постановою державного виконавця від 13.09.2012 накладено арешт на належні [PERSON] 32/600 частки вказаного будинку. Постановою державного виконавця від 20.03.2025 вказане виконавче провадження закінчено у відповідності до п. 7 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження». 10.06.2025 від [PERSON] , стягувача у такому виконавчому провадженні, надійшла заява про відсутність претензій до [PERSON] щодо сплати аліментів. 01.03.2022 внаслідок ракетно-бомбового удару російської федерації по місту Житомиру було зруйновано житловий будинок [ADDRESS] , де фактично проживав та зареєстрований позивач. Департаментом регіонального розвитку Житомирської обласної військової адміністрації проведено роботи з демонтажу такого житлового будинку, після чого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 23.06.2023 №752 позивача взято на облік для надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання, відповідно до наказу Житомирської міської ради від 20.02.2024 №168 позивача взято на облік громадян, що потребують житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира №295/10799/24 від 16.12.2024, яке набрало законної сили 16.01.2025, [PERSON] , [INFO] , оголошено безвісно відсутнім (а.с. 9-10). Частиною 1 статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, державною виконавчою службою підлягають виконанню виконавчі листи, що видаються судами, та накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду. Частиною 1 статті 55 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, яка діяла на момент винесення постанови про арешт майна) передбачено, що арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошені заборони розпоряджатися ним, а у разі потреби - в обмеженні права користування майном або вилучені у боржника та передачі на зберігання іншим особам. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна і його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок зняття арешту з майна регулюється статтею 59 чинного Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій\~статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року спір про зняття арешту з нерухомого майна, накладеного виконавцем, є спором про право цивільне, оскільки ініціюється особою, яка не є учасником виконавчого провадження і вважає себе власником цього майна. Закон надає право подачі позову про зняття арешту з майна виключно особі, яка не має статусу боржника у виконавчому провадженні, тобто особі, яка не має боргових зобов`язань, встановлених судовим рішенням. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз наведених вище норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Таким чином, враховуючи, що виконавче провадження №32578417, в рамках якого на майно [PERSON] накладався арешт, закінчене, стягувач у такому виконавчому провадженні претензій до боржника не має, а позивач, який є батьком безвісно відсутнього сина [PERSON] , не має можливості отримати належні компенсації за зруйноване російською федерацією належне сину майно, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Ухвалою суду від 09.06.2025 позивача звільнено від сплати судового збору у даній справі.

Outcome: approved