Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-01 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 24.03.2025 року надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дійсним, а саме договору міни № 14475 від 23.05.1996 року. В обґрунтування позову зазначено, що 23 травня 1996 року, між [PERSON] , [PERSON] , який діяв від свого імені та від імені свого батька [PERSON] на підставі рішення Приморського РІК м. Одеси № 476 від 17.05.1996 року та\~ [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] на Одеській товарній біржі було укладено договір міни, відповідно до якого позивачі прийняли квартиру [ADDRESS] , в свою чергу передавши відповідачам квартиру [ADDRESS] . Сторони виконали умови договору, позивачі з моменту угоди і по теперішній час проживають у квартирі, сплачують комунальні послуги, проводять поточні ремонтні роботи. Через те, що на момент вчинення угоди приймали участь неповнолітні діти, нотаріус не може прийняти вказану угоду до виконання, а тому потребується судове підтвердження вказаної угоди. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2025 року, провадження по справі відкрито у порядку загального позовного провадження. 02 липня 2025 року від представника позивачів до суду надійшла заява, в якій\~ просив провести суд розглядати справу без її участі, позовні вимоги просила задовольнити повністю та проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Також просила поновити строк для звернення до суду, так як про порушення своїх прав позивачі дізналися лише після звернення в 2025 році до нотаріуса. Відповідачі належним чином сповіщені про дату та час судового засідання, про причини неявки до судового засідання не повідомили. Відзив по справі не подавався. Судова повістка направлена за місцем реєстрації повернулася до суду з відміткою АТ «Укрпошта» - «за закінченням терміну зберігання». Заяви про відкладення розгляду справи не надали. Відповідно до ч.ч. 7,8\~ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації права відповідача на доступ до правосуддя, суд оцінює таку поведінку відповідача як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. У своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Більш того, в умовах воєнного стану, з огляду на неприпустимість зупинення роботи судів та здійснення правосуддя та на розумність строків розгляду справ, суд не має чекати, що особа щодо якої розглядається справа виявить бажання з`явитись до суду за умови не повідомлення суду причин своєї неявки. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі N 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 4\~ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Суд, дослідивши матеріали справи, дослідивши надані докази, дійшов наступного висновку. Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 23 травня 1996 року, між [PERSON] , [PERSON] , який діяв від свого імені та від імені свого батька [PERSON] на підставі рішення Приморського РІК м. Одеси № 476 від 17.05.1996 року та\~ [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] на Одеській товарній біржі було укладено договір міни № 14475. Відповідно до п.1 Договору міни відповідачі передали, а позивачі прийняли трикімнатну квартиру, загальною площею 44,7 кв.м., корисною площею 44,7 кв.м., житловою площею 33,3 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 2 Договору міни визначено, що позивачі передали, а відповідачі прийняли однокімнатну квартиру загальною площею квартиру загальною площею 30,2 кв.м., корисною площею 30,2 кв.м., житловою площею 22,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Вищезазначений договір міни 10 червня 1996 року був зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» під №703 стр.52 кн.169пр. \~ \~ \~ \~Після укладення договору міни позивачі вселилися в квартиру [ADDRESS] , а відповідачі виселилися. Позивачі зареєструвалися у квартирі, сплачують комунальні послуги, проводять поточні та капітальні ремонтні роботи. Тобто, сторони при укладенні Договору міни нерухомого майна досягли згоди з усіх його істотних умов та виконали усі умови цього договору, але чинним на час його укладання законодавством не було передбачено нотаріальне посвідчення такого договору та отримання висновку органу опіки та піклування висновку, у зв`язку із участю в угоді неповнолітніх. Договір сторонами нотаріально посвідчений не був, так як, чинним законодавством не було передбачено нотаріальне посвідчення такого договору, а, по-друге, договором було встановлено, що договір нотаріальному посвідченню не підлягає. На моменту укладення договору не вимагався висновок органу опіки та піклування щодо відчуження спірної квартири. Відповідно до листа роз`яснення Міністерства юстиції України від 16 січня 2004 року за № 19-3264, якщо сторонами в договорі були неповнолітні, малолітні діти, або дії вчинялися через представника, то зазначені угоди не могли бути зареєстровані на біржі (не мали права бути членами біржі). В цьому випадку необхідно рішення суду про визнання дійсною біржової угоди. 28 грудня 1996 року [PERSON] у відділі реєстрації актів цивільного стану виконкому Одеської міської ради Приморської райадміністрації\~уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу позивачці було присвоєне прізвище [PERSON] . 06 січня 2001 року [PERSON] у міському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу позивачу було присвоєне прізвище [PERSON] . [PERSON] , після реєстрації шлюбу її матір`ю вирішила змінити прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси від 27 серпня 2004 року, серії [NUMBER] .\~ 20 липня 2013 року [PERSON] у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу позивачці було присвоєне прізвище чоловіка [PERSON] .\~ Згідно із\~ст. 1 Закону України "Про товарну біржу", діяльність товарної біржі здійснюється у відповідності з цим Законом та діючим законодавством України, статутом біржі, правилами біржової торгівлі. Розділом 4 Закону України "Про товарну біржу"\~визначені основні принципи правил ведення біржової торгівлі та здійснення біржових операцій, якими, зокрема, встановлено, що біржовою операцією вважається тільки та угода, яка відповідає сукупності умов, які передбачені ч. 1 ст. 15 Закону, а саме: якщо вона представляє собою купівлю-продажу, поставку, обмін товару, що допущені до обміну на товарній біржі; якщо її учасники ї членами товарної біржі; якщо угода надана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі (частини 2, 4\~статті 15 Закону України "Про товарну біржу"). Отже, при укладенні договору міну нерухомого майна сторонами були дотримані всі умови, яких необхідно дотримуватися при укладенні договорів на товарній біржі, у відповідності до\~ст. 15 Закону України "Про товарну біржу". Згідно із п. 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст.\~57,\~58 Конституції України,\~ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і\~перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли в грудні 1995 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми\~ЦК УРСР\~в редакції 1963 року. Статтею 241 ЦК України визначено, що за договором міни\~ між\~ сторонами\~ провадиться\~ обмін\~ одного майна на інше.\~Кожний з тих, хто бере участь у\~ міні,\~ вважається\~ продавцем того майна, яке він\~ дає\~ в\~ обмін,\~ і\~ покупцем\~ майна,\~ яке\~ він \~одержує. Положення статті 242 ЦК України визначають, що\~ до\~ договору\~ міни\~застосовуються відповідно правила\~ про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає зі змісту відносин сторін. Відповідно до\~ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із\~ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1\~ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР\~була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9\~слідує, при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з`ясувати чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість. Відповідно до\~ст. 6 Європейської конвенції з прав людини\~та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із\~ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст.\~12,\~13 ЦПК України\~суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно з ч.1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі, доведені та не спростовані відповідачами, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved