Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу\~квартири від\~22.11.2018 та на підставі договору дарування від 25.09.2019. Відповідачі більше п`яти років за місцем реєстрації не проживають. Факт реєстрації відповідачів у квартирі перешкоджає позивачу, як власнику квартири, користуватися, володіти та розпоряджатися в повному обсязі\~\~своєю приватною власністю. Ухвалою Південного міського суду Одеської області від 02.06.2025 відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та її представник в судове не з`явились, представник позивача надав до суду заяву, згідно якої просить розглядати справу за відсутності сторони позивача, на позовних вимогах наполягає, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, від них надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнають і просять їх задовольнити. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Як вбачається із свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частки. \~ \~ \~ \~ Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.09.2019 за №182408860, Інформації з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~Реєстру прав\~власності на\~нерухоме майно,\~Державного реєстру\~Іпотек,\~Єдиного реєстру\~заборон відчуження\~об`єктів нерухомого\~майна щодо\~об`єкта нерухомого\~майна від\~03.03.2025\~за №415957986 [PERSON] належить 1/2 частка квартири [ADDRESS] . Підстава виникнення права власності відповідно до договору дарування частки квартири від 25.09.2019. У договорі дарування частки квартири від 25.09.2019 зазначено, що [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] 1/2 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Як зазначається у вищевказаному договорі, 1/2 частка квартири що відчужується належить дарувальнику на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі продажу частки квартири посвідченого 22.11.2018 Дараган І.М., приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області за реєстровим №1198, право власності зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.11.2018 номер запису про право власності 29061490, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:1701471351117. Таким чином позивач є єдиним власником вищевказаної квартири. Відповідно до Довідки про склад сім`ї від 03.03.2025 відповідачі [PERSON] та [PERSON] досі зареєстровані у вищезгаданій квартирі. Як зазначає позивач в позовній заяві, відповідачі після відчуження квартири виїхали в інше місто та за місцем реєстрації не проживають. Дана обставина відповідачами не спростована. Відповідач [PERSON] є колишнім членом сім`ї позивача, а відповідач [PERSON] є членом сім`ї позивача. Оскільки відповідачі до теперішнього часу зареєстровані у зазначеній квартирі, позивач несе додаткові витрати на оплату комунальних платежів та квартирної плати, тобто сплачує за осіб, які зареєстровані, але не проживають за вказаною адресою, вартість житлово-комунальних послуг, що призводить до матеріальних витрат. Крім того, перешкоджає позивачу, як власнику квартири, володіти та розпоряджатися в повному обсязі своєю приватною власністю. У відповідності до\~ст.13 ЦПК України,\~суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до\~ст.81 ЦПК України,\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною 2 статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, факт реєстрації відповідачів у квартирі само по собі підтверджує наявність перешкод для позивача у користуванні власністю, а вимога обґрунтована й підлягає задоволенню. Згідно роз`яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.33-34 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справа №6ц-709цс-16, власник житла усуває перешкоди, що чиняться зареєстрованою особою, в користуванні належним йому житлом, шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом. Крім цього, у вказаній постанові Верховного Суду України зазначено, що стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Також Верховний Суд роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Беручи до уваги наведене те, що відповідачі не проживають в квартирі з моменту відчуження майна, тобто відповідач [PERSON] з 2019 року, а відповідач [PERSON] з 2019 року, визнання відповідачами позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що такі їх дії свідчать про втрату інтересу до вказаного житла. Окрім цього, будь-яких доказів щодо наявності домовленостей щодо порядку користування квартирою між позивачем та відповідачами не здобуто, а з наданих доказів вбачається, що вони самостійно залишили житлове приміщення і протягом тривалого часу не намагалися вселитись у таке, тому їх слід визнати такими, що втратили право користування вказаною квартирою. Відповідно до ст.7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Частиною 4 ст.206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). За таких обставин суд дійшов висновку, що позов представника [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, необхідно задовольнити.

Outcome: approved