Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-01 00:00:00

20.11.2020 року адвокат Григораш К.М., діючи від імені та в інтересах [PERSON] , звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, набутого з [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивачки послалася на те, що позивачка з початку 2007 року почала проживати однією сім`єю з відповідачем [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . 08 липня 2011 року вони уклали шлюб, від шлюбу спільних дітей не мають. Шлюбні відносини позивачки [PERSON] із відповідачем [PERSON] не склалися через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. 19.10.2018 року шлюб був розірваний за згодою сторін. На час звернення [PERSON] до суду, позивачка та відповідач вже майже 2 роки як повністю припинили вести спільне господарство. З моменту розлучення, а саме з 19.10.2018 року дотепер позивач вживала заходи щодо спільного вирішення питання про поділ майна, що було набуте нею спільно з відповідачем за весь період їх спільного проживання, у тому числі в шлюбі, однак вони не дійшли згоди щодо зазначеного питання. Позивачка та відповідач протягом тривалого часу спочатку проживали спільно однією сім`єю, не перебуваючи у шлюбі (з 2007 по 2011 роки), а потім - перебуваючи у шлюбі (з 2011 по 2018 роки). Між ними не було укладено письмових договорів щодо набутого ними майна, як за період спільного проживання однією сім`єю, так і за період шлюбу, а тому все набуте майно позивачкою та відповідачем за період часу з початку 2007 року по 19.10.2018 р. є майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У відповідності до правил ч. 1 ст. 70 СК України предметом поділу у рівних частках є набуте сторонами у справі нерухоме майно: 1. нежитлове приміщення [NUMBER], розташоване за адресою: [ADDRESS] ; назву змінено з згідно рішенням Київради/розпорядження Київського міського голови від 17.12.2015 № 30/30), буд.150-Б, загальною площею 144,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 69911280000; 2. квартира [ADDRESS] ; 2. Квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] . Нежитлове приміщення [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] придбавалося сторонами у справі 05.09.2014 року, відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного [PERSON] зі згоди дружини [PERSON] .. Крім того, позивачка, як фахівець у сфері дизайну інтер`єру розробила дизайн зазначеного приміщення, а також предметів інтер`єру в ньому, для подальшого розміщення суб`єкта господарювання у зазначеному приміщенні, а саме - стоматологічної клініки ТОВ «Дент Лаунж». Розроблений [PERSON] дизайн предметів інтер`єру (голубий стіл), що були розміщені в приміщені [NUMBER], за адресою: [ADDRESS] , в 2017 році було номіновано KIFF (Київський Міжнародний Меблевий Форум) інтер`єрною премією «Interium» за номінацією «Предметний дизайн», про що також наявна інформація від 18.03.2017 року на офіційній сторінці KIFF в Facebook за посиланням [INFO] , а також було включено до номінування на премію SBID (The Society of British and International Design - Товариство британського та міжнародного дизайну) на премію International Design Awards 2018 як проект-фіналіст у категорії Healthcare Design (Заклади здоров`я) - проект "Denta Lounge", про що було зазначено 22.05.2019 року на офіційній сторінці [PERSON] в Facebook за посиланням [INFO] . Крім того, 09.11.2020 року було отримано інформаційну довідку №231723169 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта відповідача [PERSON] за даними якої 16.07.2020 року за відповідачем було зареєстровано право власності на 2 об`єкти нерухомого майна: - квартиру [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 122.5, житлова площа (кв.м): 67.4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2127702180000; - квартиру [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 53, житлова площа (кв.м): 17.6, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2127678480000. В обох випадках, підставою реєстрації права власності на зазначеного майно вказано: «висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, серія та номер: 970/971, виданий 08.07.2020, видавник: ТОВ "Технічний центр "Будівельно-інвентарна експертиза», а відтак вважає, що відповідачем здійснено поділ об`єкту нерухомого майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - квартира [ADDRESS] на 2 об`єкти нерухомого майна - дві квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] - з метою уникнення поділу такого майно в натурі між колишнім подружжям та з метою продажу такого майна без участі позивачки та без розподілу прибутку між ним та позивачкою - як подружжям. Вказала представник позивачки, що квартиру [ADDRESS] набуто у власність 26.11.2008 року батьком відповідача - [PERSON] на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 11.11.2008 року №1978-С/КІ та було видано свідоцтво про право власності серії [NUMBER] , за даними якого квартира складалась з трьох кімнат, загальною площею 108,80 кв.м., жилою площею 67,5 кв.м.. 18.07.2012 року право власності на зазначену квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування, у той же час сторони у справі проживали в цій же квартирі з 2008 року. Після набуття квартири у власність позивачкою та відповідачем було здійснено значне поліпшення зазначеного майна. Зокрема, загальна площа квартири [ADDRESS] була збільшена з 108.8 кв.м. до 175,5 кв.м., а жила площа квартири - з 67,5 кв.м. до 85 кв.м. Позивачка приймала участь у поліпшенні зазначеного майна, що в результаті було додатково збільшено за площею, як власними трудовими, так і майновими (грошовими) ресурсами. Зокрема, позивачка, як фахівець у сфері дизайну інтер`єру здійснила розробку дизайну інтер`єру вказаної квартири, та з метою втілення такого проекту особисто приймала участь у вчиненні ремонтних робіт у квартирі [ADDRESS] . Внаслідок зазначених обставин, 06.04.2013 року Відповідачем було здійснено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , із зазначенням наступного опису майна: складається з 3 кімнат, загальною площею 175,5 кв.м., жилою площею 85 кв.м. Квартирі присвоєно реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 44502980000. На підтвердження права власності на зазначену квартиру із зміненими розмірами, відповідачу було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний №2591029 від 18.04.2013 року державним реєстратором Заіко І.В., відомості внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою №202930933 від 04.03.2020 року. Враховуючи ісстотну участь позивачки в поліпшенні цього майна, що фактично призвело до істотного його збільшення в кількісному виразі та покращення в якісному виразі (за рахунок здійсненого ремонту згідно розробленого позивачкою дизайн-проекту), у відповідності до ст. 62,70 СК України, вважаємо, що квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] підлягають визнанню об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та наявні підстави для визнання частки позивачки в зазначеному майні в розмірі 1/2 частки. Крім нерухомого майна, відповідачем у період шлюбу було набуто майнове право власності на об`єкти права інтелектуальної власності, що у відповідності до ст. 190 ЦК України відноситься до майна, що згідно ст. 61, 69, 70 є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу в натурі в рівних частинах. Так, [PERSON] згідно даних БД "Зареєстровані в Україні знаки для товарів і послуг" (Державний реєстр свідоцтв України на знаки для товарів і послуг) за посиланням [INFO] , є власником наступних свідоцтв знаки для товарів та послуг, за якими засвідчується право власності Відповідача на такі знаки для товарів та послуг: - номер свідоцтва № [NUMBER] , зареєстрованого 26.09.2016 згідно заявки № m201605907 , поданої 22.03.2016 року; - номер свідоцтва № [NUMBER] , зареєстрованого 10.08.2017 згідно заявки № m201604421 , поданої 22.03.2016 року; - номер свідоцтва № [NUMBER] , зареєстрованого 10.10.2017 згідно заявки №m201604308, поданої 22.03.2016 року. При цьому, позивачка приймала участь у розробці таких знаків для товарів, що у тому числі відображено в розроблених нею ескізах розробленого дизайну приміщення [NUMBER], розташованого за адресою: [ADDRESS] . Просила визнати за позивачкою [PERSON] право власності на 1/2 частку наступного майна: - нежитлового приміщення [NUMBER], за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 144,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 69911280000; - квартири [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 122.5, житлова площа (кв.м): 67.4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2127702180000; квартири [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 53, житлова площа (кв.м): 17.6, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2127678480000; знаків для товарів та послуг, право власності на які за відповідачем - [PERSON] зареєстровано (засвідчено) свідоцтвом № [NUMBER] , зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 26.09.2016 року, свідоцтвом № [NUMBER] , зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.08.2017 року, свідоцтвом № [NUMBER] , зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.10.2017 року. Також просила стягнути з відповідача - [PERSON] понесені позивачкою судові витрати в повному обсязі. Провадження у справі було відкрито 14 січня 2021 року з призначенням справи до розгляду за правилами загального позовного провадження. 25.06.2021 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, котра ухвалою суду від 01.07.2021 року прийнята судом до провадження та об`єднана в одне провадження з основним позовом [PERSON] .. В обґрунтування зустрічного позову відповідач [PERSON] зазначив, що він не визнає позовні вимоги [PERSON] з тих підстав, що у шлюбі з [PERSON] ними було придбано тільки однокімнатну квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки «KIA Sportage», котре зареєстроване на ім`я позивачки [PERSON] та перебуває у її користуванні.Зазначені позивачкою у первісному позові обставини щодо виникнення спільної сумісної власності на майно не відповідають дійсності. Зокрема відповідач у своїй зустрічній позовній заяві до [PERSON] про поділ майна стверджував, що до шлюбу з [PERSON] , а саме 21.12.2010 року ним та АТ ХК «Київміськбуд» було укладено Інвестиційний контракт №16-1273/Н33 (про інвестування у нежитлове будівництво) об`єкту нерухомості , а саме приміщення соціальної служби та відділення побутової реабілітації громадян №1, загальною площею 146,63 кв м. Згідно додаткової угоди №1 до вказаного інвестиційного контракту від 07 липня 2011 року було внесено зміни щодо цільового призначення приміщення та зазначено його як «Стоматологія». Загальна вартість приміщення [ADDRESS] згідно умов контракту склала 1 931 040 гривень. Згідно графіку платежів, визначеному інвестиційним контрактом ним було внесено грошові кошти наступним чином: 24.12. 2010 року 594 000,00 гривень; 24.01.2011 року 310 440 ,00 гривень; 28 лютого 2011 року 384 000,00 гривень; 25 березня 2011 року 400 000,00 гривень; 28 липня 2011 року внесено 50 000,00 гривень; 26 жовтня 2011 року внесено 50 000,00 гривень; 28 жовтня 2011 року внесено 10 000,00 гривень; 20 жовтня 2011 року внесено 60 000,00 гривень; 31 жовтня 2011 року внесено 22 600,00 гривень; 01 листопада 2011 року внесено 50 000,00 гривень як оплата за купівлю нежитлового офісного приміщення № 1, за адресою: м. Київ, пр. Червонозоряний, 150-162, буд. 3 згідно договору № 16-1273/н33 від 21.12.2010 року. Відповідно до шлюбу ним було внесено 1 688 440 гривень, що складає 88% вартості проінвестованого приміщення (1 931 040 : 100 = 19 310 (1%) ; 1 688 440 : 19 310 = 87 438= 87%. Після реєстрації шлюбу було виплачено 242 600 гривень, що складає 13 % від вартості приміщення. Разом з тим вказані кошти ніколи не були спільними, а належать до моєї особистої власності, оскільки на час одруження він писав докторську дисертацію, тому єдиним моїм джерелом доходу була заробітна плата в розмірі 4 600 гривень, а відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] взагалі не працювала, що також підтверджується її трудовою книжкою. Всі грошові кошти на інвестування нежитлового приміщення були подаровані його батьками. 15.07.2010 року його батько продав нежитлове приміщення по [ADDRESS] , загальною площею 140 кв м за 1 085 044 гривень. У вересні 2010 року батько подарував йому грошові кошти у розмірі 270 000 доларів США для придбання стоматологічної клініки. Отже інвестування нежитлового приміщення [ADDRESS] відбувалося за рахунок коштів його батьків, а тому той факт що свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] було оформлено лише 05 вересня 2014 року, під час шлюбу, - не свідчить про спільність вказаного майна, оскільки вартість даного об`єкту була виплачена за рахунок подарованих йому грошових коштів, при цьому 87 % виплачено до шлюбу, а тому зазначене нежитлове приміщення не є об`єктом спільної сумісної власності , а є його особистою власністю. Щодо поділу квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] стверджував, що 12.02.2008 року його батьком [PERSON] укладено інвестиційну угоду та отримано свідоцтво про участь у фонді фінансування будівництва ФК «ПРІМІНВЕСТ» за програмою ЗАТ МЖК «Оболонь» щодо об`єкту інвестування у вигляді приміщення №145 за адресою: [ADDRESS] , орієнтовною площею 110 кв м. 26.11.2008 року батько [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 108,80 кв м., житловою площею 67,50 кв м., у 2009 році батько розпочав ремонт вказаної квартири і за його ж заявою до квартири було приєднано технічне приміщення розташоване на технічному поверсі, над обраною ним квартирою, внаслідок чого квартира стала двоповерхова. З урахуванням вказаного планування батьком одразу здійснювався ремонт у двоповерховій квартирі, що підтверджується Договором про встановлення державної охоронної сигналізації (Договір №974Д/кв-2009/Гол.Ц), який на прохання батька був укладений між ним, як його уповноваженою особою та Управлінням Державної служби охорони при ГУМВС України в м. Києві. Охоронна сигналізація встановлювалась як на вхідні двері 1-го поверху, коридору 1-го поверху, так і на вхідні двері та коридор 2-го поверху, а також на приміщення 2-го поверху, і є підтвердженням, що квартира була двоповерхова вже до шлюбу. Отже, приєднання технічного поверху до квартири [ADDRESS] відбулося задовго до шлюбу та здійснено його батьком [PERSON] . Повний ремонт квартири та її реконструкція також були здійснені його батьком [PERSON] , колишня дружина [PERSON] жодного відношення до приєднання технічної площі до квартири, виконання та фінансування ремонту - не має. У подальшому, 13.03.2010 року його батько [PERSON] склав заповіт, яким заповів йому вказану квартиру, а 12.07.2012 року батько [PERSON] подарував йому квартиру [ADDRESS] , про що між нами укладено нотаріально посвідчений договір. Через складність процедури оформлення фактично здійсненого перепланування квартири шляхом приєднання технічного поверху, батько уповноважив його займатися цим питанням. Однак через зайнятість на основній роботі, у зв`язку з написанням докторської роботи він зміг отримати документи про узаконення приєднання частини технічного поверху лише в квітні 2013 року, а відтак, отримання свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 175,5 кв м, житловою площею 85 кв м в період шлюбу, а саме 18 квітня 2013 року,- не свідчить про спільність набуття вказаного об`єкту. Оскільки дана квартира була подарована йому, а збільшення площі квартири та ремонт також відбулися до укладення шлюбу за рахунок зусиль та коштів його батька. Доводи [PERSON] про її участь у збільшенні вказаного об`єкту є надуманими та неправдивими, такими що мають на меті безпідставне збагачення, а приєднання площі частини технічних приміщень не є істотним збільшенням майна. Квартира за своїми технічними характеристиками як була так і залишилася трикімнатною. Відповідачка була достовірно обізнана про те, що ця квартира є дарунком від батька та ніколи спорів з цього приводу в них не виникало. Саме тому з 2018 року відповідачка до суду не зверталася з приводу поділу їх майна. Після розірвання шлюбу ним було зроблено за власні кошти реконструкцію, внаслідок чого квартира [ADDRESS] була з трикімнатної двоповерхової переобладнана в дві квартири - двокімнатну [ADDRESS] , загальною площею 122,5 кв м, житловою площею 67,4 кв м та однокімнатну за №145-А,- загальною площею 53 кв м, житловою площею 17,6 кв м., право власності на вказані об`єкти нерухомості, виникло 16.07.2020 року, вже через два роки після розірвання шлюбу, що підтверджується відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Подарована йому батьком трикімнатна квартира після розірвання шлюбу за його ж особисті кошти переобладнана в дві ізольовані квартири (однокімнатну та двокімнатну). Тому відсутні жодні правові підстави для поділу зазначених квартир як спільного майна подружжя. Вважав, що нежитлове приміщення [ADDRESS] , розташована за адресою: [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] не є предметом поділу спільного майна подружжя. Загальна вартість спільного сумісного майна подружжя становить 2 970 000 грн, а ідеальна частка кожного з подружжя має відповідати розміру у грошовому еквіваленті 1 485 000,00 грн. З урахуванням вартості об`єктів спільного сумісного майна подружжя, просив поділити майно наступним чином: у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя [PERSON] залишити: автомобіль марки «КІА Sportage», 2011 року випуску, номер кузову [NUMBER] ; вартість якого згідно публічних даних, які містяться на інтернет ресурсах складає - 405 000 гривень; 42/100 частини квартири [ADDRESS] , вартістю 1 080 000,00 гривень: у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя [PERSON] залишити: 58/100 частини квартири [ADDRESS] , вартістю 1 150 000 гривень. 01.07.2021 року відповідач [PERSON] додав до суду відзив на позов [PERSON] відповідно до змісту якого не визнає заявлені позовні вимоги щодо поділу майна з підстав викладених у зустрічній позовній заві. На спростування зазначених позивачкою підстав для позову, що вони проживали однією сім`єю з початку 2007 року послався на, те що після розлучення 15.03.2007 року з першою дружиною він багато приділяв уваги малолітнім дітям, оскільки мав надію зберегти сім`ю. З позивачкою мали місце тільки епізодичні зустрічі так само, як і з іншими жінками на орендованій ним квартирі [ADDRESS] . Та обставина, що 15.09.2007 року позивачка викликала поліцію з приводу конфлікту, що мав місце в ніч з 14 на 15.09.2007 року не доведена належними та допустимими доказами у той же час може свідчити не про усталені сімейні стосунки, а про конфліктні і вкрай неприязні, а на адвокатський запит його представника до Шевченківського управління поліції отримано відповідь, що матеріали знищені. Весною 2008 року позивачка під різними приводами ініціювала поновлення їх спілкування. Через наявність конфлікту з колишнім чоловіком з приводу місця проживання їх спільної дочки він дозволяв останній пожити в орендованій ним квартирі для переконання органу опіки та піклування, що вона має можливість створити належні умови для проживання дочки, оскільки такі умов в квартирі де вона мешкала по [ADDRESS] були відсутні. Термін дії укладеного ним із власником квартири [ADDRESS] договору оренди закінчився 21.07.2008 року та не продовжувався, а тому на яких підставах у квартирі продовжувала проживати позивачка йому невідомо. Акт обстеження житлово-побутових умов від 11.11.2008 року, складений службою у справах дітей Шевченківської райдержадміністрації м. Києва зі слів [PERSON] , а тому не може бути належним та допустимим доказом у справі. 15.07.2021 року позивачка [PERSON] в особі представника - адвоката Шевченко Т.Ю. подала до суду відповідь на відзив [PERSON] на позов [PERSON] , яким заперечила твердження відповідача щодо необґрунтованості її первісного позову, а також твердження про недостовірність наданих нею доказів на підтвердження обставин, що стали підставою для позову, надала суду докази на спростування заперечень відповідача. 19.07.2021 року позивачка [PERSON] подала до суду відзив на зустрічний позов [PERSON] , відповідно до змісту якого не визнала позовні вимоги [PERSON] . Стверджувала, що квартиру [ADDRESS] придбавала за кошти, що були надані їй рідним братом [PERSON] у розмірі 6 000, 00 доларів США та батьками у розмірі 14 000, 00 доларів США. Крім того нею було самостійно зроблено дизайн інтер`єр вказаної квартири та вкладено особисті кошти. Зазначену квартиру придбавала для забезпечення житлом своєї дочки - [PERSON] . Вказана квартира є її особистою власністю та не підлягає поділу. 08.11.2021 року представник позивачки [PERSON] - адвокат Шевченко Т.Ю. звернулася до суду з заявою про зміну предмету позову. Ухвалою суду від 09.11.2021 року заява адвоката Шевченко Т.Ю., яка діє від імені позивачки [PERSON] , про зміну предмету позову за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділь спільного майна подружжя прийнято до провадження. Відповідно до змісту заяви адвоката Шевченко Т.Ю., від імені та в інтересах [PERSON] , з підстав викладених у позовній заяві при зверненні до суду з позовом , представником позивачки заявлено предмет спору про: встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 08.07.2007 року по 08.07.2011 року; визнання за позивачкою [PERSON] право власності на частку наступного майна: - нежитлового приміщення [NUMBER], за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 144,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 69911280000; - квартири [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 122.5, житлова площа (кв.м): 67.4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2127702180000; квартири [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 53, житлова площа (кв.м): 17.6, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2127678480000; знаків для товарів та послуг, право власності на які за відповідачем - [PERSON] зареєстровано (засвідчено) свідоцтвом № [NUMBER] , зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 26.09.2016 року, свідоцтвом № [NUMBER] , зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.08.2017 року, свідоцтвом № [NUMBER] , зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.10.2017 року. Також просила стягнути з відповідача - [PERSON] понесені позивачкою судові витрати в повному обсязі. 10.11.2021 року позивач за зустрічним позовом [PERSON] подав відповідь на відзив [PERSON] на зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, відповідно до змісту якого заперечив твердження відповідачки за його позовом [PERSON] щодо обстави придбання квартири [ADDRESS] , не погодився з твердженнями останньої щодо придбання ним у приватну власність квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] та нежитлового приміщення [ADDRESS] , а також їх спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю. В межах розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя до суду звернулася третя особа з самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] про встановлення правового режиму майна та його поділ. Ухвалою суду від 09.11.2021 року судом залучено до участі у справі третю особу з самостійними вимогами [PERSON] .. Прийнято до провадження заяву третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] про встановлення правового режиму майна та його поділ. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] послалася на те, що у 2007 році познайомилася з відповідачем [PERSON] , почали зустрічатися. Відповідач мав серйозні наміри і їх відносини переросли в сімейні. Вони разом бували на сімейних святах, разом святкували новий рік, були знайомі з батьками один одного, їх сприймали як пару. З 16 травня 2008 року проживали разом і до початку 2011 року, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Вона сприяла збільшенню майна, вносила кошти на його покращення та придбання, бажала розвитку бізнесу чоловіку. З метою придбання приміщення для клініки з її боку було внесено значну суму коштів, а саме 50% першого внеску за інвестиційним договором. Це були її власні заощадження, відповідач погодився їх прийняти і не казав, що бере в борг, чи потім поверне. Їх розлучення для неї було неочікуваним, проте [PERSON] запевнив її, що компенсує понесені нею витрати. Припинення відносин сприймала саме як розлучення , оскільки сприймала їх виключно як сім`ю. Третя особа з самостійними вимогами [PERSON] у своєму позові також стверджувала, що серйозність їх з відповідачем стосунків підтверджується тим, що вони разом обирали приміщення для стоматології та зупинили свій вибір на нежитловому приміщенні [ADDRESS] . Інвестиційний договір відповідач підписував під час їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також перший платіж в розмірі 594 000, 00 грн. ними було внесено спільно, відразу після підписання інвестиційного договору у грудні 2010 року як часткова сплата. Частина вказаних коштів була надана нею з особистих заощаджень. Відповідно до умов інвестиційного договору, перший внесок складав 50% вартості майна, з чого слідує, що вона має право на 25% вказаного приміщення, що складає 247 000, 00 грн. Просила ухвалити рішення, яким встановити правовий режим майна та визнати частину приміщення [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та визнати за нею, [PERSON] право власності на частину приміщення [ADDRESS] . Судові витрати покласти на відповідача. 08.02.2023 року представник відповідача за позовом третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] , [PERSON] - адвокат Ларичев В.В. подав до суду відзив на позов [PERSON] , просив відмовити у задоволенні позову останньої. Стверджував, що [PERSON] зі [PERSON] без реєстрації шлюбу однією сім`єю не проживав, спільного господарства не мав. Вони дійсно познайомилися в 2007 році, між ними виникли хороші дружні стосунки, йому здавалося, що [PERSON] підтримувала його у намірі в будь-який спосіб примиритися з дружиною [PERSON] . Приблизно 2009-2010 роки вони дійсно деякий час зустрічалися, інколи він залишався в неї ночувати, спільно їздили на відпочинок, однак жодного наміру створювати сім`ю в нього не було. Спільними правами і обов`язками [PERSON] та [PERSON] пов`язані не були, спільного господарства не вели. Грошові кошти на інвестування нежитлового приміщення [ADDRESS] фактично були подаровані йому його батьками. Підготовче провадження у справі закрито 12.12.2024 року. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Григораш К.М. підтримала заявлені позовні вимоги [PERSON] з підстав викладених у позовній заяві, стверджувала, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] спільно проживали однією сім`єю з початку 2007 року, все майно заявлене до поділу [PERSON] є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак підлягає поділу на рівні частки між колишнім подружжям [PERSON] . Категорично заперечила право [PERSON] на частку в квартирі [ADDRESS] , посилаючись на те, що квартира була придбана за кошти [PERSON] для дочки від попереднього шлюбу, а також право третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] на частку в нежитловому приміщенні, площею 144,4 кв.м. , по [ADDRESS] . Просила відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] .. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Ларичев В.В. не визнав позовні вимоги [PERSON] у частині поділу нерухомого майна з тих підстав, що нежитлове приміщення, площею 144,4 кв.м. , по [ADDRESS] , було придбане [PERSON] , оскільки 87% його вартості було оплачено до шлюбу з [PERSON] , а решта вартості 13% , а саме 242 600,00 гривень були сплачені після реєстрації шлюбу сторін, однак кошти на придбання цього майна були подаровані [PERSON] його батьками так само, як і квартира [ADDRESS] . Крім того, батьками відповідача було приєднано до квартири [ADDRESS] частину технічного поверху, внаслідок чого квартира стала двоповерхова та ними ж здійснено ремонт вже у двоповерховій квартирі. Вже після розірвання шлюбу сторін у справі, відповідач за власні кошти зробив реконструкцію цієї ж квартири та переобладнав її ж у двокімнатну та однокімнатну з присвоєнням адрес [ADDRESS] та [ADDRESS] , а відтак не є спільним майном з позивачкою та не підлягає поділу. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Ларичев В.В. підтримав зустрічну позовну заяву [PERSON] , просив з урахуванням вартості набутого сторонами у справі під час перебування у шлюбі майна - автомобіля марки «КІА Sportage» (вартість якого за даними інтернет ресурсів 405 000 гривень); квартири [ADDRESS] (вартість якої за даними інтернет ресурсів складає 2 565 000 гривень), залишити [PERSON] автомобіль марки «КІА Sportage» та 42/100 частин квартири [ADDRESS] , а [PERSON] залишити 58/100 частин цієї ж квартири. Представник третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] - адвокат Карапетян А.Р. підтримав заявлені вимоги, з підстав зазначених у позовній заяві, просив задовольнити заявлені вимоги, встановивши правовий режим майна та визнати частки нежитлового приміщення, площею 144,4 кв.м. , по [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , та визнати за [PERSON] право власності на частину цього ж приміщення, судові витрати стягнути з відповідача. Представник відповідача [PERSON] , - адвокат Ларичев В.В. просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] , оскільки зазначені підстави для позову є необґрунтованими, а також не підтверджені належними та допустимими доказами. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Григораш К.М. просила відмовити у задоволенні позову третьої особи [PERSON] з тих підстав, що зазначені останньою підстави для позову не відповідають дійсності та не ґрунтуються на законі, не підтверджені належними та допустимими доказами. Заслухавши у судовому засіданні представників сторін та третьої особи з самостійними вимогами, дослідивши докази наявні у справі, оцінивши все в сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову [PERSON] та зустрічного позову [PERSON] , а також про відсутність підстав для задоволення позову третьої особи з самостійними вимогами, з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони у справі позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.07.2011 року, який було розірвано за їх спільною заявою 19.10.2018 року Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у місті Києві (а.с.17,18 тому №1). [PERSON] та [PERSON] від шлюбу спільних дітей не мають. Звертаючись до суду з позовом, позивачка [PERSON] , стверджувала, що з відповідачем [PERSON] спільно однією сім`єю проживала з початку 2007 року, просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 08.07.2007 року по 08.07.2011 року. Відповідно до правил частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правилами статей 12, 13 ЦПК України встановлено, що: цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до правил статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77, частинами 1, 5, 6, 7 статті 81 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно частини 1 та частини 2 статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Позивачка [PERSON] заявила позовні вимоги про встановлення факту її проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 08.07.2007 року по 08.07.2011 року, визнання за нею права власності на частку майна: нежитлового приміщення [NUMBER], за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 144,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 69911280000; - квартири [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 122.5, житлова площа (кв.м): 67.4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2127702180000; квартири [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 53, житлова площа (кв.м): 17.6, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2127678480000; знаків для товарів та послуг, право власності на які за відповідачем - [PERSON] зареєстровано (засвідчено) свідоцтвом № [NUMBER] , зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 26.09.2016 року, свідоцтвом № [NUMBER] , зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.08.2017 року, свідоцтвом № [NUMBER] , зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.10.2017 року. Необхідність встановлення факту проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу обгрунтувала тим, що такий факт має для неї юридичне значення, оскільки вона бажає визначити належну їй частку у спільно нажитому майні подружжя. Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що з початку 2007 року вони з відповідачем спільно проживали однією сім`єю за адресою - [ADDRESS] , підтримували шлюбно-сімейні стосунки, вели спільне господарство, проводили разом дозвілля з дітьми від попередніх шлюбів, за спільні кошти придбали нерухомість, зробили ремонтні роботи та облаштування, а також покращення придбаного майна, а з середини 2009 року проживали у квартирі за адресою - [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] заперечив зазначені позивачкою [PERSON] підстави для позову в частині проживання однією сім`єю до реєстрації шлюбу та спільного придбання нерухомого майна, з приводу якого заявила спір [PERSON] .. Так, судом встановлено, що відповідачем у справі [PERSON] 21.06.2007 року було укладено договір оренди квартири з орендодавцем [PERSON] за адресою - [ADDRESS] , строком на 11 місяців з 21.07.2007 року по 21.06.2008 року з можливістю продовження договору за згодою сторін (а.с.12-13 тому №1). 21.06.2008 року між орендодавцем [PERSON] з однієї сторони і [PERSON] орендарем з другої сторони було укладено додаткову угоду до договору оренди від 21.07.2007 року, за умовами якої продовжувався строк дії договору оренди квартири [ADDRESS] від 21.07.2007 року на 11 місяців з 21.06.2008 року по 21.05.2009 року. Надана суду копія додаткової угоди містить підпис орендаря [PERSON] (а.с.21 тому №2). 15.09.2007 року позивачка [PERSON] , дошлюбне прізвище « [PERSON] », 15.09.2007 року робила усну заяву (повідомлення) про злочин до ДІМ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.Києві (а.с.10 тому №1). Як видно зі змісту зазначеної вище заяви [PERSON] та пояснень, остання повідомляла, що вона зареєстрована за адресою - [ADDRESS] , проживає за адресою - [ADDRESS] , о 02 : 00 год.15.09.2007 року по [ADDRESS] співмешканець [PERSON] , [INFO] причинив тілесні ушкодження. (а.с.10,11 тому №1). За даними акту обстеження житлово-побутових умов, затвердженого 11.11.2008 року заступником начальника Служби у справах дітей Шевченківської райдержадміністрації м. Києва встановлено, що за заявою громадянки [PERSON] було проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] . Квартира орендувалася у громадянина [PERSON] згідно договору оренди цивільним чоловіком заявниці громадянином [PERSON] . За даною адресою фактично проживали: 1) [PERSON] , [INFO] , працює доцентом кафедри ортопедичної стоматології, кандидат медичних наук Національного медичного університету імені Богомольця, ставка в місяць 3 614 гривень; 2) [PERSON] , [INFO] , працює менеджером у ТОВ «Теле ігри медіа груп», ставка 2 221 гривні. (а.с.14-15) 01.10.2010 року в Українському науково-практичному центрі ендокринної хірургії, трансплантації ендокринних органів і тканин було заповнено медичну карту амбулаторного хворого №6761 - [PERSON] , адреса: [ADDRESS] (а.с.16 тому №1). Протягом 2007 - 2008 років [PERSON] , на той час прізвище останньої « [PERSON] », переписувалася з [PERSON] , Секретаріатом уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Прокуратурою Обухівського району Київської області, Комітетом з питань боротьби з організованою злочинністю і корупцією Верховної Ради України, Комітетом з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності Верховної Ради України, Управлінням взаємодії з судами, правоохоронними органами та органами юстиції, Дніпровською районною державною адміністрацією міста Києва, Генеральною прокуратурою України і в текстах листів та на поштових конвертах була вказана адреса позивачки - [ADDRESS] (а.с. 22-32 тому №2). Надані позивачкою для дослідження судом світлини що на аркушах справи №№ 14-16 тому №2 зроблені у період часу з 2007 по 2009 рік відтворюють сторін у справі та їх дітей від попередніх шлюбів під час спільного відпочинку, як однієї родини. Надані представником позивачки докази, що стосуються спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з липня 2007 року і до моменту реєстрації шлюбу приймаються судом до уваги, як належні та допустимі, оскільки подані до суду в додатку до позовної заяви, а також у додатку до відповіді на відзив відповідача [PERSON] на позов [PERSON] саме на спростування заперечень [PERSON] зазначених позивачкою за первісним позовом підстав для позову. Представник відповідача [PERSON] , стверджував, що [PERSON] орендував квартиру [ADDRESS] разом зі своїм другом для проведення часу з жінками та надав згоду щоб квартира була обстежена як місце проживання [PERSON] , оскільки остання мала на той час спір з колишнім чоловіком щодо місця проживання дочки, а також дати створення світлин - 2007 - 2009 роки. Суд не може прийняти до уваги зазначені заперечення представника відповідача [PERSON] , оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, які б спростували докази надані позивачкою, а надана суду копія акту повернення квартири складеного 21 липня 2008 року щодо повернення [PERSON] квартири [ADDRESS] орендодавцю [PERSON] не може бути прийнята судом до уваги, оскільки цей доказ відповідачем за первісним позовом було подано суду з порушенням правил частини 3 статті 83 ЦПК України. Копія зазначеного акту була подана до суду тільки в додатку до відповіді на відзив [PERSON] на його зустрічний позов, а у самому тексті зустрічної позовної заяви та відзиві на позов [PERSON] , відповідач тільки посилався на те, що договір не продовжував, однак на підтвердження зазначеної обставини копію цього ж акту повернення квартири не додавав, а також не посилався на наявність у нього такого доказу та неможливість його подання одночасно з відзивом на позов, або ж зустрічною позовною заявою, підпис у наданій суду позивачкою додатковій угоді до договору оренди про продовження строку оренди не спростував належними доказами . Крім того, надані позивачкою докази на підтвердження спільного проживання з відповідачем [PERSON] з 2007 року і до реєстрації шлюбу однією сім`єю також узгоджуються з показаннями допитаної у судовому засіданні свідка [PERSON] , котра показала суду, що вона разом із [PERSON] працювала в ТОВ «Інтерактивні телевізійні ігри» з 2004 по 2008 рік. [PERSON] була телеведучою з найкращим рейтингом, однак влітку 2007 року звільнилася, оскільки на цьому наполягав [PERSON] з яким вони проживали, вона надала перевагу створенню сім`ї. Свідку було відомо, що з [PERSON] та [PERSON] проживали ще її дочка та два хлопці [PERSON] . Вони багато подорожували, разом проводили вільний час. При зустрічі [PERSON] представила [PERSON] як кохану людину, останній висловлювався за те, щоб жити з нею разом і разом виховувати дітей. Павло [PERSON] обмежував [PERSON] у спілкуванні зі свідком та іншими колегами. [PERSON] приймала участь у всіх начинаннях [PERSON] , намагалася бути ідеальною дружиною. Вона розробляла дизайн проекти стоматологічної клініки [PERSON] , а згодом і придбаної ними квартири, її дизайн-проекти були відмічені, як найкращі. Коли [PERSON] звільнилася від них то вони зустрічалися з приводу дизайн-проектів над якими вона працювала. Під час спілкування з приводу дизайн-проектів [PERSON] розповідала про їх спільне проживання з [PERSON] , всі розмови свідчили про те, що вони проживали однією сім`єю. Коли саме [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] свідок не пам`ятала, оскільки на весіллі не була. Представник позивачки також стверджувала, що [PERSON] була автором дизайн-проекту стоматологічної клініки [PERSON] , котра розміщена у нежитловому приміщенні [ADDRESS] з яким приймала участь в міжнародному конкурсі та отримала перемогу в номінації «Предметний дизайн», що не заперечував у судовому засіданні представник відповідача. (а.с. 28-33, 34 тому №1). Відповідно до правил статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. З огляду на встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з моменту оренди останнім квартири [ADDRESS] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу і до 08.07.2011 року, а саме до реєстрації їх же шлюбу відділом РАЦС Печерського РУЮ у місті Києві. Звертаючись до суду з позовною вимогою про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачка просила встановити такий факт, як приюдицію для наступних заявлених нею вимог про визнання права власності на частку майна набутого за час спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] . При вирішенні заявленої в порядку позовного провадження вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю суд приймає до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постанові від 23.01.2024 року у справі №523/14489/15-ц, а саме: 40. Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. 41. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). 42. Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. 43. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. 44. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. Отже, за результатами судового розгляду позовної вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації щлюбу [PERSON] та [PERSON] ,Ю який останнім не визнається, суд доходить висновку про відсутність підстав для встановлення факту проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а зазначені позивачкою підстави для встановлення такого факту, що знайшли підтвердження під час судового розгляду прийняти до уваги як підстави під час вирішення наступних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ майна. Відповідно до статті 74 СК України: 1. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. 2. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. До правовідносин сторін у справі можуть бути застосовані, як положення СК України так і ЦК України. Правилами частини 3 статті 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільно сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до правил статей 60, 61, 70 СК України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Так судом встановлено, що 21.12.2010 року між АТ ХК «Київміськбуд» та [PERSON] було укладено інвестиційний контракт №16-1273/Н33 (про інвестування у нежитлове будівництво), предметом якого було інвестування нежитлового приміщення, характеристика об`єкту інвестування: район забудови - [ADDRESS] , назва приміщення - приміщення соціальної служби та відділення побутової реабілітації громадян №1, загальна площа 146,63 кв.м., запланований термін введення в експлуатацію ІІ квартал 2011 року (а.с.167-169). 06.07.2011 року АТ ХК «Київміськбуд» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до Інвестиційного контракту №16-1273/Н33 (про інвестування у нежитлове будівництво) від 12.12.2010 року, відповідно до якої внесено зміни до Інвестиційного контракту №16-1273/Н33 про інвестування у нежитлове будівництво від 21.12.2010 року, а саме до пункту 1.3. в частині назви приміщення - нежитлове приміщення №1 з функціональним призначенням «Стоматологія», загальної площі - 143,04 кв.м., а пункт 3.1. викладено в наступній редакції: інвестор здійснює інвестування об`єкту за ціною 1 кв.м. загальної площі, яка встановлена згідно з протоколом засідання комісії по визначенню вартості житла та інших об`єктів нерухомості за наступним графіком: 44, 00 кв.м. - 23.12.2010; 23,00 кв.м. - 25.01.2011; 28, 00 кв.м. - 25.02.2011; 29,63 - 25.03.2011, 18,41 - 01.09.2011 (а.с.170 тому №1). На виконання умов додаткової угоди №1 до Інвестиційного контракту №16-1273/Н33 платником [PERSON] сплачено АТ ХК «Київміськбуд»: 24.12.2010 року 594 000, 00 гривень; 24.01.2011 року 310 440, 00 гривень; 28.02.2011 року 384 000, 00 гривень; 25.03.2011 року 400 000, 00 гривень; 28.07.2011 року 50 000, 00 гривень; 20.10.2011 року 60 000, 00 гривень; 26.10.2011 року 50 000, 00 гривень; 28.10.2011 року 10 000, 00 гривень; 31.10.2011 року 22 600, 00 гривень; 01.11.2011 року 50 000, 00 гривень (а.с. 171-180 тому №1). Твердження відповідача [PERSON] що грошові кошти на інвестування ним нежитлового приміщення були подаровані йому його батьками, а саме у вересні 2010 року 270 000 доларів США. На підтвердження чого відповідачем були надані суду докази продажу 15.07.2010 року батьком [PERSON] - [PERSON] нежитлового приміщення по [ADDRESS] , загальною площею 140 кв.м. за 1 085 044, 00 гривень та договір №58839/01 про відкриття банківського рахунку фізичної особи в іноземній валюті 28.02.2008 року укладений [PERSON] з ТОВ «Український промисловий банк» (а.с.83-187). Крім того, в додатку до відповіді на відзив [PERSON] на зустрічну позовну заяву [PERSON] , останнім додано заяви його батьків [PERSON] та [PERSON] від 21.09.2010 року про дарування ними сину 270 000 доларів США, котрі також подані з порушенням правил частини 3 статті 83 ЦПК України, оскільки у самому тексті зустрічної позовної заяви та відзиві на позов [PERSON] , відповідач тільки посилався на те, що у вересні 2010 року його батьки подарували йому грошові кошти в розмірі 270 000 доларів США, однак на підтвердження зазначеної обставини копії заяв батьків не додавав, а також не посилався на наявність у нього такого доказу та неможливість його подання одночасно з відзивом на позов, або ж зустрічною позовною заявою. 05.09.2014 року між АТ ХК «Київміськбуд», як продавцем з однієї сторони та [PERSON] покупцем з другої сторони, за згодою дружини покупця , [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] . Сторони домовились, що грошові кошти у розмірі 1 949 400, 00 гривень, у тому числі ПДВ, сплачені покупцем згідно з інвестиційним контрактом №16-1273/Н-33 (про інвестування у нежитлове будівництво) від 21.12.2010 року та додатковою угодою №1 до Інвестиційного контракту №16-1273/Н-33 (про інвестування у нежитлове будівництво) від 21.12.2010 року, укладеною 06.07.2011 року зараховуються в якості оплати вартості майна. Повний розрахунок за цим договором, відсутність матеріальних та інших претензій сторін одна до одної підтверджується довідкою № Ф/РН/1478 від 11.08.2014 року, виданою АТ ХК «Київміськбуд» та з підписами сторін. (а.с.20-21). Отже, судом встановлено, що виконання умов Інвестиційного контракту №16-1273/Н-33, щодо оплати частинами об`єкту інвестування, інвестор [PERSON] сплачував платежі на загальну суму 1 931 040, 00 гривень у період з 24.12.2010 року і по 01.11.2011 року, тобто у період коли він уже проживав однією сім`єю з [PERSON] , а також і у період після реєстрації їх шлюбу. З огляду на встановлені вище обставини, що [PERSON] з липня 2007 року проживала однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу, суд не може прийняти до уваги заперечення відповідача [PERSON] , що 87% вартості проінвестованого ним нежитлового приміщення за адресою - [ADDRESS] ним було сплачено до реєстрації шлюбу з [PERSON] , а решта 13% це його особиста власність. На думку суду, та обставина, що на час укладення 05.09.2014 року [PERSON] з АТ ХК «Київміськбуд» договору купівлі-продажу нежитлового приміщення [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , вартість якого була оплачена [PERSON] , як інвестором на виконання інвестиційного контракту №16-1273/Н33 (про інвестування у нежитлове будівництво) від 21.12.2010 року та додаткової угоди №1 до цього ж контракту від 06.07.2011 року , [PERSON] як покупець отримував згоду дружини [PERSON] також є підтвердженням того, що [PERSON] визнавав, що майно придбавалося ними спільно, як подружжям. Наразі, суд доходить висновку, що нежитлове приміщення [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та підлягає поділу між ними на рівні частки. За даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, отриманої 04.03.2020 року [PERSON] на праві приватної власності належить квартира загальною площею 175,5 кв.м., житловою площею 85 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ., дата та час державної реєстрації 06.04.2013 року (а.с.46 тому №1). За даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, отриманої 09.11.2020 року [PERSON] на праві приватної власності належать: квартира загальною площею 122,5 кв.м., житловою площею 67,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , дата та час державної реєстрації 16.07.2020 року; квартира загальною площею 53 кв.м., житловою площею 17, 6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , дата та час державної реєстрації 16.07.2020 року; Позивачка просила визнати її та відповідача [PERSON] спільною сумісною власністю колишнього подружжя квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] з тих підстав, що 12.07.2012 року відповідач [PERSON] набув у власність на підставі договору дарування квартиру [ADDRESS] . загальною площею 108,8 кв.м.,, житловою площею 67,5кв.м. , після чого позивачкою спільно з відповідачем було здійснено значне поліпшення цього майна. Зокрема загальна площа квартири з 108, 8 кв.м. була збільшена до 175, 5 кв.м., а жила з 67,5 кв.м. до 85 кв.м.. Вона, [PERSON] , приймала участь у поліпшені зазначеного майна, що в результаті додатково було збільшено за площею, як власними трудовими так і майновими (грошовими) ресурсами. 06.04.2013року відповідач зареєстрував своє право власності на квартиру [ADDRESS] , вже загальною площею 175,5 кв.м., житловою 85 кв.м., а 16.07.2020 року відповідачем було поділено зазначену квартиру та зареєстровано право власності на два об`єкти, а саме квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] . Відповідно до правил частини 1 статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, судом встановлено, що 12.07.2012 року [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] , квартира складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 67,5 кв.м., загальною площею 108,8 кв.м., договір дарування квартири посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., зареєстрований в реєстрі за №1546 (а.с.181-182 тому №1). За даними технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виконаним 27.06.2008 року, квартира розташована на 25 поверсі 25 поверхового будинку та складалася з 3 кімнат жилою площею 67,5 кв.м. у тому числі 1-а кімната 16,1 кв.м., 2-а кімната 21,0 кв.м., 3-я кімната 30,4 кв.м., кухні площею 17,2 кв.м., ванної кімнати 5,0 кв.м., санвузол 2,7 кв.м., передпокою 13,9 кв.м.. Квартира обладнана лоджією 0,8; 1,7 кв.м.. Загальна площа квартири 108,8 кв.м., висота приміщень 2,75м.. (а.с.43-45 тому №1). Як видно зі змісту свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер:2591029 від 18.04.2013 року квартира за адресою - [ADDRESS] , загальною площею 175,5 кв.м., житловою площею 85 кв.м. на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с.48 тому №1). За даними технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовленого 04.03.2013 року, квартира розташована на 25 поверсі 25 поверхового будинку та складалася з 3 кімнат жилою площею 85,0 кв.м. у тому числі 1-а кімната 37,4 кв.м., 2-а кімната 30,0 кв.м., 3-я кімната 17,6 кв.м., кухні площею 19,3 кв.м., вбиральні площею 2,9 кв.м., санвузол площею 5,0; 2.6 кв.м., коридору площею 12,6; 13, 9 кв.м. холу площею 24,1 кв.м., підсобна площа 8,4 кв.м.. Квартира обладнана лоджією 1,7 кв.м.. Загальна площа квартири 175,5 кв.м., висота приміщень 2,75м.. (а.с.49-51 тому №1). Крім того, як видно з плану квартири, що є додатком до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовленого 04.03.2013 року зазначена квартира, загальною площею 175,5 кв.м. розташована на 25 та технічному поверхах будинку [ADDRESS] (а.с.51 тому №1). Відповідач, заперечуючи позовні вимоги [PERSON] , щодо визнання за нею права власності на 1\\2 частку квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] з тих підстав, що за її участі було збільшено квартиру, послався на те, що квартира [ADDRESS] , орієнтовною площею 110 кв.м. була про інвестована його батьком за договором від 12.02.2008 року. 26.11.2008 року його батько [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на зазначену квартиру загальною площею 108,80 кв.м., житловою площею 67,50 кв.м. та у 2009 році розпочав ремонт. Саме батьком у 2009 році було здійснено приєднання частини технічного поверху до квартири [ADDRESS] , внаслідок чого квартира стала двоповерхова. Ремонт у квартирі батько здійснював з урахуванням вказаного перепланування. 12.07.2012 року батько подарував йому, [PERSON] , цю ж квартиру житловою площею 67,50 кв.м. загальною 108,80 кв.м. через складність процедури оформлення фактично здійсненого перепланування. Подарована йому квартира вже після розірвання шлюбу з [PERSON] , ним же була переобладнана в дві ізольовані квартири за особисті кошти. На підтвердження зазначених заперечень стороною відповідача було надано суду договір про встановлення державної охоронної сигналізації, який за дорученням батька був укладений від імені [PERSON] та акт монтажу охоронної сигналізації від 04.08.2009 року, а також формуляр охороняємого об`єкту. Судом встановлено, що Управлінням Державної служби охорони при ГУМВС України в місті Києві (виконавцем) та [PERSON] (замовником) , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] було укладено договір №974Д/кВ.-2009/Гол.Ц про надання послуг охорони майна, що знаходиться в жилих приміщеннях громадян, без зазначення дати укладення та протокол погодження вартості охорони майна, що знаходиться в квартирі (іншому приміщенні) громадян підписаний виконавцем Управлінням Державної служби охорони при ГУМВС України в місті Києві та замовником [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] без зазначення дати погодження та підписання. (а.с.196-205 т ому №1). Зі змісту п.2.4. зазначеного вище договору вбачається, що на «Об`єкті» обладнано сигналізацію на вхідних дверях на відкривання 1 та 2 поверхів, об`єм приміщень 1 поверху та 2 поверху електронними датчиками типу LC-100 - 2 шт., LC- 102 - 3 шт., що частково узгоджується з актом від 04.08.2009 року про встановлення системи охоронного призначення квартири [PERSON] за адресою [ADDRESS] , квартира145 обладнання: ОРИОН 8Т - 1 шт., СОМК2-11-4 шт., LC-100 - 4 шт., LC- 102PIGBSS - 3 шт., а також формуляром охороняємого об`єкту. Твердження відповідача [PERSON] , що факт ремонту спірної квартири та її реконструкції його батьками підтверджується актом від 04.08.2009 року про встановлення системи охоронного призначення квартири [PERSON] та п. 5.2.4. договору про встановлення сигналізації, яким визначено уповноважених осіб на здавання сигналізації під спостереження та зняття її з під спостереження, до яких належали лише [PERSON] та [PERSON] не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не узгоджуються зі змістом договору 974Д/кВ-2009/Гол.Ц на надання послуг охорони майна, що знаходиться в жилих приміщеннях громадян. Так, суд звертає увагу, що договір 974Д/кВ-2009/Гол.Ц на надання послуг охорони майна, що знаходиться в жилих приміщеннях без дати його укладення, укладався [PERSON] , як особою, що зареєстрована в квартирі до якої замовлялися послуги, а не його батьком, котрий за твердженням останнього займався вирішенням питання приєднання частини технічного поверху до спірної квартири, та відсутні посилання, що під час укладання договору [PERSON] діяв за дорученням власника квартири його ж батька - [PERSON] . Як видно зі змісту пункту 5.2.4. зазначеного вище договору, умови цього пункту стосуються визначення осіб, уповноважених на здавання сигналізації під спостереження та зняття її з-під спостереження та містить примітку з приводу того, що особи, які зареєстровані за даною адресою вносяться до списку довірених осіб в обов`язковому порядку. З огляду на не надання відповідачем суду інформації про осіб місце проживання яких було зареєстровано за адресою - [ADDRESS] до якої встановлювалася сигналізація на підставі договору 974Д/кВ-2009/Гол.Ц , а також наявну у суду інформацію, що сам [PERSON] з 03.03.2009 року був зареєстрований за цією ж адресою, твердження сторони позивачки, що місце проживання [PERSON] за цією ж адресою не було зареєстроване, а сам договір не містить дати його укладання, відповідно суд не може прийняти надані відповідачем докази, як достовірні в тій частині, що дані про його батьків були внесені до п.5.2.4. зазначеного договору, як єдиних довірених його осіб, що в свою чергу свідчило б, що саме батько відповідача робив ремонтні роботи в квартирі [ADDRESS] та її ж перепланування. Що ж стосується акту від 04.08.2009 року, то зазначеним актом зафіксовано надання монтажних послуг для встановлення системи охоронного призначення квартири [PERSON] за адресою [ADDRESS] , що відповідало фактичним обставинам, оскільки [PERSON] відчужив зазначену квартиру на користь сина [PERSON] у спосіб укладання договору дарування тільки 12.07.2012 року. Суд також не погоджується з твердженнями відповідача [PERSON] з приводу того, що 12.07.2012 року батько дарував йому, спірну квартиру, як таку, що мала житлову площу 67,50 кв.м. загальною 108,80 кв.м. тільки через складність процедури оформлення фактично здійсненого перепланування і вже після розірвання шлюбу з [PERSON] , ним же була переобладнана квартира в дві ізольовані квартири за особисті кошти, оскільки право приватної власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 175,5 кв.м., житловою площею 85 кв.м. [PERSON] отримав 18.04.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності індексний номер: 2591029 від 18.04.2013 року виданим державним реєстратором Заіко І.В. реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві. (а.с. 46,48 тому №1). Крім того, стверджуючи, що після розірвання шлюбу з [PERSON] відповідач за власні кошти зробив реконструкцію, внаслідок чого квартира [ADDRESS] була з трикімнатної двоповерхової переобладнана в дві квартири - двокімнатну [ADDRESS] загальною площею 122,5 кв.м. житловою площею 67,4 кв.м. та однокімнатну за №145-А, загальною площею 53 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м. право власності на які у нього виникло 16.07.2020 року відповідач [PERSON] не надав суду будь-яких доказів на підтвердження зазначених заперечень, а саме за чиєю заявою та коли частину технічного поверху було приєднано до спірної квартири, з чого складалася процедура приєднання частини технічного поверху до основної квартири, поділу квартири на дві квартири, а також за яких технічних умов придбана його батьком квартира загальною площею 108,8 кв.м. після переобладнання спочатку мала загальну площу 175,5 кв.м., потім поділена на дві кварти, з яких одна квартира має загальну площу 122,5 кв.м., при цьому з трьохкімнатної квартири переобладнана квартира має тільки дві житлові кімнати та друга квартира має загальну площу 53,00 кв.м., житлову площу 17,6 кв.м.. Технічний паспорт на кожну переобладнану квартиру, а саме [ADDRESS] та [ADDRESS] стороною відповідача за первісним позовом суду не надано, що позбавило суд можливості перевірити твердження останнього про технічні характеристики квартир. Суд звертає увагу, що за даними технічного паспорту виготовленого 04.03.2013 року на замовлення [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , а саме плану квартири, то на технічному поверсі ЛІТ «А» станом на 04.03.2013 року вже була кімната площею 17,6 кв.м.,а житлові кімнати на 25 поверсі площею 30, 4 кв.м., 21,00 кв.м., 16,1 кв.м. об`єднані в дві житлові кімнати площею 30,0 кв.м. та37,4 кв.м. ( а.с.45,51 тому №1). Отже, заперечення відповідача, що позивачка не приймала участі у збільшенні квартири [ADDRESS] , і збільшення подарованої йому батьком цієї ж квартири відбулося за рахунок його батьків не знайшли свого підтвердження за результатами судового розгляду , відповідно не приймаються до уваги судом при вирішенні заявленого спору позивачкою [PERSON] .. За наведених обставин судом встановлено, що квартира [ADDRESS] після її перепланування у спосіб приєднання частини технічного поверху мала істотне збільшення, про що свідчить технічний паспорт на квартиру виготовлений станом на 04.03.2013 року, однак наразі поділена на два окремих об`єкти нерухомого майна з присвоєнням окремого №145А, зазначені збільшення мали місце за участі позивачки [PERSON] , котра як вже встановлено судом з липня 2007 року проживала однією сім`єю з [PERSON] . Заперечень щодо позовних вимог [PERSON] у частині визнання за останньою право власності на 1/2 знаків для товарів та послуг, право власності на які за відповідачем - [PERSON] зареєстровано (засвідчено) свідоцтвом № [NUMBER] , зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 26.09.2016 року, свідоцтвом № [NUMBER] , зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.08.2017 року, свідоцтвом № [NUMBER] , зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.10.2017 року відповідач [PERSON] суду не подав. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна, придбаного за час перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] то судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, за адресою - [ADDRESS] загальною площею 39,8 кв.м., житловою площею 11,2 кв.м., що підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04.06.2015 року індексний номер: 58533417 серії СТА 344158 (а.с.194 тому № 1). Звертаючись до суду з зустрічним позовом відповідач [PERSON] стверджував, що за час перебування у шлюбі з [PERSON] ними також було придбано автомобіль марки «КІА Sportage»,2011 року випуску, номер кузову [NUMBER] , придбаний 30.06.2012 року на ім`я [PERSON] , вартість якого згідно публічних даних, які містяться на інтернет ресурсах складає - 405 000 грн., на підтвердження чого суду надано тільки копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу реєстраційний номер [NUMBER] , 2011 року випуску, зареєстрованого 30.06.2012 року на ім`я [PERSON] . Свідоцтво видане ВРЕР-6 УДАІ в м. Києві серії [NUMBER] (а.с.195 тому №1). Представник позивачки за первісним позовом [PERSON] , заперечила факт спільного придбання [PERSON] з колишнім чоловіком [PERSON] нерухомого майна, а саме - квартири [ADDRESS] , посилаючись на те, що квартиру придбавала за власні кошти, а також надані їй кошти братом [PERSON] та її ж батьками, однак надані на підтвердження зазначених обставин докази, а саме заяви [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суд не може прийняти як достовірні та належні докази, оскільки одержані стороною з порушенням порядку встановленого законом, що передбачено правилом частини 1 статті 78 ЦПК України, а решта доказів не містять інформації щодо предмету доказування, а саме - придбання з приводу якої заявлено спір [PERSON] та проведення ремонтних робіт [PERSON] за власні кошти та кошти отримані від брата та батьків. Щодо придбання [PERSON] транспортного засобу - автомобіля марки «КІА Sportage»,2011 року випуску та його вартості заперечень від відповідачки за зустрічним позовом суду не подано. Наразі предметом поділу за первісним позовом [PERSON] та зустрічним позовом [PERSON] є наступне майно: - нежитлове приміщення [NUMBER], за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 144,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 69911280000; - істотна частка від квартири [ADDRESS] , якою є частина від загальної площі (що складає різницю між площею набутою у власність [PERSON] , потім подарованою [PERSON] у власність при даруванні квартири 108,8 кв. м. та площею квартири після перепланування 175,5 кв.м.) та частина від житлової площі котра при даруванні складала 67,5 кв.м., а після перепланування 85 кв.м.; - квартира [ADDRESS] , загальна площа 39,8 кв.м., житлова площа 11,2 кв.м.; транспортний засіб - автомобіль марки «КІА Sportage»,2011 року випуску, номер кузову [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; - три знаки для товарів та послуг, право власності на які за відповідачем - [PERSON] зареєстровано (засвідчено) свідоцтвом № [NUMBER] , зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 26.09.2016 року, свідоцтвом № [NUMBER] , зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.08.2017 року, свідоцтвом № [NUMBER] , зареєстрованим в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.10.2017 року. За результатами поділу спільного сумісного майна подружжя [PERSON] набутого під час спільного проживання однією сім`єю та під час перебування у шлюбі визнати за позивачкою [PERSON] право власності на частки нежитлового приміщення (що відповідає 72,2 кв.м.) [ADDRESS] , загальною площею 144, 4 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 69911280000; частки знаку для товарів та послуг зареєстрованого в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 26.09.2016 року за № [NUMBER] на ім`я [PERSON] ; частки знаку для товарів та послуг зареєстрованого в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.08.2017 року за № [NUMBER] на ім`я [PERSON] ; частки знаку для товарів та послуг зареєстрованого в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.10.2017 року за № [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Щодо поділу квартири [ADDRESS] , частка якої була істотно збільшена з моменту придбання її у власність батьком відповідача [PERSON] та передачі у власність [PERSON] за договором дарування, а потім поділена на дві квартири під [ADDRESS] та [ADDRESS] то для визначення частки [PERSON] суд вважає за необхідне провести наступні розрахунки. Загальна площа спірної квартири [ADDRESS] зі 108,8 кв.м. була збільшена до 175,5 кв.м., житлова з 67,5 кв.м. була збільшена до 85 кв.м., а відтак різниця у загальній площі становить (175,5 - 108,8 = 66,7) 66,7, різниця у житловій (85 - 65,5 = 17,5) 17,5 кв.м.. Водночас, суд приймає до уваги, що: частка площі спірної квартири загальною площею 108,8 кв.м., яка складала місця загального користування (108,8 - 67,5 = 41,3) становить 41,3 кв.м.; частка площі спірної квартири загальною площею 175,5 кв.м., яка складала місця загального користування (175,5 - 85 = 90,5) становить 90,5 кв.м.. Тобто, за результатами перепланування у спосіб збільшення спірної квартири з загальної площі 108,8 кв.м. до 175,5 кв.м. площа місць загального користування з 41,3 кв.м. була збільшена до (90,5 - 41,3 = 49,2) 49,2 кв.м., а з урахуванням, що житлова площа цієї ж квартири з моменту набуття у власність і після перепланування збільшилася на 17,5 кв.м. то частка на яку була збільшена спірна квартира 66,7 кв.м., складається з (49,2 + 17,5 = 66,8) житлової площі 17,5 кв.м. та площі, котра перебуває у загальному користуванні 49,2 кв.м.. Приймаючи до уваги, що за даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої 09.11.2020 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 122,5 кв.м., житловою 67,4 кв. м. та квартири [ADDRESS] за цією ж адресою загальною площею 53 кв.м., житловою 17,6 кв.м., відповідно частка від спірної квартири [ADDRESS] загальною площею175,5 кв. м. що підлягає поділу між колишнім подружжям [PERSON] становить 66,7 кв.м. з яких площа місць загального користування квартири (66,7 - 17,6 = 49,2) 49,1 кв.м.. Частка кожного колишнього подружжя [PERSON] від збільшеної частки квартири [ADDRESS] складає (66,7 : 2 = 33,35) 33,35 кв.м., з яких частка житлової площі (17,6 : 2 = 8,8) кожного 8,8 кв.м., площі місць загального користування (66,7 - 17,6 = 49,1 : 2 = 24,55) 24, 55 кв.м. Отже за результатами проведених судом розрахунків та з метою вирішення заявленого спору, суд дійшов висновку, що належну частку позивачці [PERSON] необхідно виділити з квартири [ADDRESS] , що виділена, як окремий нерухомий об`єкт з квартири [ADDRESS] . Загальна площа квартири 53,00 - частка площі належна [PERSON] . 33,35 = частка площі в цій квартирі належна відповідачу [PERSON] 19,65 кв.м.. Для визначення часток співвласників судом зроблено наступний розрахунок: 1.перетворення десяткового числа 19,65 у дріб: 19,65 = 1965 / 100. 2.скорочення дробу на 5: 1965 : 5 = 393. 100 : 5 =20. 19,65 = 393/20. 3.пошук частки від загальної площі (тобто скільки це від 53 кв.м.): (393 / 20) х (1 / 53) = 393 / (20 х 53) = 393 / 1060; 1.перетворення десяткового числа 33,35 у дріб: 33,35 = 3335 / 100. 2.скорочення дробу на 5: 3335 : 5 = 667. 100 : 5 = 20. 33,35 = 667 / 20. 3.Пошук частки від загальної площі (тобто скільки це від 53 кв.м.) (667 / 20) х (1/53) = 667 / (20 х 53) = 667/1060. Отже: [PERSON] підлягає виділенню 667/1060 від загальної площі квартири, що відповідає площі 33, 35 кв.м. у квартирі [ADDRESS] , котра складається з 8,8 кв.м. житлової площі та 24,55 кв.м. площі загального користування; [PERSON] підлягає виділенню 393 / 1060 від загальної площі квартири, що відповідає 19, 65 кв.м. у квартирі [ADDRESS] , котра складається з 8,8 кв.м. житлової площі та 10,85 кв.м. площі загального користування. Щодо поділу придбаного 30.06.2012 року [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] транспортного засобу автомобіля марки «КІА Sportage»,2011 року випуску, номер кузову [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , оціненого позивачем за зустрічним позовом у 405 000 гривень, то під час поділу цього майна суд вважає за необхідне відійти від рівності часток і залишити автомобіль за [PERSON] відповідачкою за зустрічним позовом з тих підстав, що за встановлених судом обставин, [PERSON] приймала участь у проведенні ремонтних робіт і квартири [ADDRESS] , яка не підлягала поділу. Що ж стосується позовної заяви третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] , то судом встановлено, що заявлені позовні вимоги про встановлення правового режиму майна та визнання частини нежитлового приміщення [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та визнання за останньою права власності на частину цього ж приміщення обґрунтовані тим, що з травня 2008 року і до початку 2011 року вона проживала з [PERSON] , як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, сприяла збільшенню майна, вносила кошти на його покращення та придбання. З метою придбання приміщення для клініки нею, [PERSON] було внесено значну суму коштів, а саме 50% першого внеску за інвестиційним договором, що були її власними заощадженнями. Відповідач [PERSON] прийняв її кошти і не казав, що бере в борг чи потім поверне. Після припинення відносин, що нею було сприйнято як розлучення, ними було досягнуто згоди щодо компенсації їй [PERSON] внесених нею коштів, у подальшому останній повідомляв про відсутність у нього можливості такої компенсації, станом на час подачі позову кошти їй не повернуто. В порушення вимог частини 1 статті 81 ЦПК України позивачкою не надано суду доказів на підтвердження зазначених нею підстав для позову. Відповідач за заявленими [PERSON] позовними вимогами [PERSON] позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. У відзиві на позов відповідач підтвердив, що в 2007 році познайомився зі [PERSON] , між ними виникли хорошу дружні стосунки, однак факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету заперечив. Відповідач також заперечив наявність будь-яких домовленостей про спільне придбання вказаного в позовній заяві нежитлового приміщення у спільну власність, а також твердження третьої особи з самостійними вимогами про надання йому власних коштів на сплату першого внеску за нежитлове приміщення у розмірі 594 000 гривень, як такі, що не відповідають дійсності. Наразі, приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] не визнав зазначені третьою особою з самостійними вимогами [PERSON] підстави для позову, а остання, звертаючись до суду з позовом, не надала доказів на підтвердження зазначених нею ж підстав для позову, відповідно у суд дійшов висновку, що заявлений [PERSON] позов не підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може* бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). За заявленими вимогами третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] , понесені третьою особою з самостійними вимогами судові витрати по сплаті судового збору у відповідності до правил статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню, оскільки за результатами судового розгляду у задоволенні заявлених позовних вимог судом відмовлено. На думку суду, понесені сторонами у справі судові витрати по сплаті судового збору не відшкодовуються судом відповідно до правил ст. 141 ЦПК України, оскільки заявлені кожною зі сторін позовні вимоги вирішені судом з урахуванням відступу від рівності часток кожної сторони на майно, що було предметом поділу. На підставі викладеного,

Outcome: partial