Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

В провадженні Шевченківського районного суду м.Харкова перебуває цивільна справа за позовом керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області Прилуцького Сергія Миколайовича, в інтересах держави в особі Печенізької селищної ради Чугуївського району Харківської області до [PERSON] , Фермерського господарства «Новосел», треті особи, які не заявляє самостійних вимог департамент захисту довкілля та природокористування Харківської обласної військової адміністрації, Регіональний ландшафтний парк «Печенізьке поле» про усунення перешкод державі у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою в межах об`єкту природно-заповідного фонду. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Харкова від 20 травня 2025 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом керівника Чугуївської окружної прокуратури Харківської області Прилуцького Сергія Миколайовича, в інтересах держави в особі Печенізької селищної ради Чугуївського району Харківської області до [PERSON] , Фермерського господарства «Новосел», треті особи, які не заявляє самостійних вимог департамент захисту довкілля та природокористування Харківської обласної військової адміністрації, Регіональний ландшафтний парк «Печенізьке поле» про усунення перешкод державі у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою в межах об`єкту природно-заповідного фонду. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Прокурор, Мельничук О.А. в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити, в своїх доводах посилалася на обставини та обґрунтування, викладені в позовній заяві. [PERSON] , в судове засідання не з`явився, надав Відзив, в якому заперечує проти позову та просив суд розглядати справу за його відсутності. Представник Фермерського господарства «Новосел» повторно в судове засідання не з`явився, про судове засідання повідомлявся своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Департаменту захисту довкілля та природокористування Харківської обласної військової адміністрації в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Регіональний ландшафтний парк «Печенізьке поле», повторно в судове засідання не з`явився, про підготовче засідання повідомлявся своєчасно та належним чином, про причии неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ході судового розгляду встановлено, що Відповідно до рішення Харківської обласної ради V сесії XXIII скликання від 23.02.1999 «Про оголошення нових територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення», зі змінами, внесеними рішенням Харківської обласної ради від 19.12.2013 № 919-VI «Про зміну меж регіонального ландшафтного парку «Печенізьке поле» у Печенізькому районі оголошено регіональний ландшафтний парк «Печенізьке поле» (РЛП «Печенізьке поле») загальною площею 5166,13 га. Відповідно до п. п. 1.1. Положення про регіональний ландшафтний парк «Печенізьке поле», затвердженого начальником державного управління екологічної безпеки в Харківській області 08.12.1999 (далі Положення) РЛП «Печенізьке поле» оголошений рішенням обласної ради від 23.02.1999 на території Печенізького району Харківської області на загальній площі 4997,6 га, що включається до його складу без вилучення у землекористувачів. Згідно з п. п. 1.3, 1.4 Положення РЛП «Печенізьке поле» є природоохоронною рекреаційною установою регіонального значення. РЛП «Печенізьке поле» входить до складу природно-заповідного фонду України. Пунктом 1.5 Положення передбачено, що РЛП "Печенізьке поле" в своїй діяльності керується Конституцією України, законами України "Про охорону навколишнього природного середовища", "Про природно-заповідний фонд України", "Про тваринний світ", "Про власність", "Про підприємства в Україні", "Про підприємництво" іншими актами законодавства України, нормативними актами Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України, цим положенням та Статутом РЛП "Печенізьке поле". У відповідності до п. 2.1 Положення РЛП "Печенізьке поле" створений з метою збереження в природному стані типових лісостепових ландшафтів Східноєвропейської провінції, типової для регіону балкової системи, врізаної у підвищене плато на межі степової, лісостепової зон з притаманним їм рослинним та фауністичним комплексом, забезпечення багатопланових наукових досліджень, охорони та раціонального використання природних ресурсів Печенізького району, відтворення біологічного різноманіття, забезпечення умов для організованого відпочинку населення. За змістом п. 2.2 Положення РЛП «Печенізьке поле» є природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою місцевого значення, належить до природно-заповідного фонду України. На РЛП «Печенізьке поле» покладається виконання таких завдань: збереження цінних природних та історико-культурних комплексів та об`єктів; створення умов для ефективного режиму охорони заповідних природних комплексів і об`єктів; сприяння екологічній освітньо-виховній роботі. На підставі розпорядження Печенізької районної державної адміністрації № 193 від 26.07.2005 [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ХР № 021469 від 20.09.2005, а саме на земельну ділянку з кадастровим номером 6324683500:03:005:0043 площею 3,083 га для ведення фермерського господарства на території Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На підставі вказаного державного акту на земельну ділянку державним реєстратором Печенізької районної державної адміністрації Зоткіним С.В. 17.08.2017 прийнято рішення № 36655993 про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 21912393 (номер об`єкта нерухомого майна 1329123963246). На підставі договору оренди землі № 2 від 07.06.2024 [PERSON] передав в оренду Фермерському господарству «Новосел» строком на 15 років земельну ділянку з кадастровим номером 6324683500:03:005:0043 загальною площею 3,083 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Мартівської сільської ради Чугуївського району Харківської області, про що 13.06.2024 державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Перебоєвою Т.І. внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер рішення 73677030, номер запису про речове право 55476345. Таким чином, сторонами не заперечується той факт що у власності [PERSON] перебуває земельна ділянка з кадастровим номером 6324683500:03:005:0043 площею 3,083 га для ведення фермерського господарства на території Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області. Окрім того, сторонами не заперечується, що вказана земельна ділянка була набута [PERSON] на підставі розпорядження Печенізької районної державної адміністрації № 193 від 26.07.2005. Вказане розпорядження є чинним, не визнане недійсним та не оспорюється у вказаному позові. Тобто, [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку на законних підставах, користується вказаною земельною ділянкою та протягом 20 років ніхто не заявляв вимог щодо оскарження підстав набуття [PERSON] права власності на вказану ділянку. Суд звертає увагу на те, що позовні вимоги у вказаній справі також не містять вимоги про оскарження рішення органу державної влади, на підставі якого [PERSON] набув право власності спірну на земельну ділянку. Щодо перебування земельної ділянки з кадастровим номером 6324683500:03:005:0043 площею 3,083 га на території РЛП «Печенізьке поле», то прокурором для підтвердження вказаних обставин надано лише інформацію із публічної кадастрової карти kadastrlive. Однак в позові (сторінка позову 4) вказано: «За інформацією Департаменту захисту довкілля та природокористування Харківської обласної державної адміністрації межі території РЛП «Печенізьке поле» в натурі (на місцевості) не встановлені. Враховуючи відомості наявних картографічних матеріалів проектів створення об`єктів природно-заповідного фонду та фільтру «заповідний фонд» на сайті відкритих даних земельного кадастру України за посиланням kadastr.live, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 6324683500:03:005:0043 повністю знаходиться в межах Регіонального ландшафтного парку «Печенізьке поле». При цьому, землевпорядна документація щодо відведення земельних ділянок у приватну власність в межах зазначеного об`єкту природно-заповідного фонду на розгляд та погодження до Департаменту не надходила.» Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) це визначення за допомогою геодезичних пристроїв місця знаходження поворотних точок меж земельної ділянки та їх закріплення межовими знаками. Оскільки межі РЛП «Печенізьке поле» не встановлені в натурі, то суд не має змоги достовірно встановити факт перебування земельної ділянки 6324683500:03:005:0043 на території РЛП «Печенізьке поле». Фактична невизначеність територіального складу заказнику, що постійно могла зазнавати змін або розширення, тим самим залишає відкритим питання, чи справді торкається спірна земельна ділянка до меж зазначеного парку, а також чи існує належне накладання охоронних обмежень на неї. Відсутність підтвердження цього статусу офіційними витягами з Державного земельного кадастру, генеральним планом або іншими документами, що регламентують правовий режим земель, не дозволяє безсумнівно стверджувати, що земельна ділянка повністю складається із земель природно?заповідного фонду. Таким чином, не доведення факту встановлених меж РЛП «Печенізьке поле» створює невизначеність щодо належності спірного об`єкта до зазначеного фонду і надає підстави для відхилення претензій прокурора, оскільки для застосування спеціального режиму охорони земель необхідно, щоб законодавчо встановлені межі були підтверджені офіційними документами, як це передбачено статтею 43 Земельного кодексу України та умовами Закону України «Про природно?заповідний фонд України». Всі твердження про належність земельної ділянки до природно-заповідного фонду повинні бути підтверджені належними та допустимими доказами. Йдеться не лише про загальні міркування чи посилання на картографічні матеріали, оприлюднені в онлайн-сервісах, а саме про документи, що мають юридичну силу, затверджені компетентними державними органами, внесені до відповідних реєстрів і здатні встановити об`єктивну правову дійсність статусу землі. У відповідності до статті 24 Земельного кодексу України, усі землі України за своїм цільовим призначенням поділяються на категорії, одна з яких землі природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення. Визначення категорії землі можливе виключно на підставі затвердженої містобудівної, проектної, кадастрової та іншої планувальної документації, а також записів у Державному земельному кадастрі. Для того, щоб земельна ділянка могла вважатися такою, що належить до природно-заповідного фонду, вона повинна бути включена до відповідного фонду офіційно через встановлення меж у натурі (на місцевості), затвердження проекту організації та утримання території об`єкта природно-заповідного фонду, внесення змін до кадастру та реєстру речових прав, а також підтвердження цього статусу витягами з реєстраційних органів. Відсутність цих елементів свідчить про відсутність факту юридичного включення земельної ділянки до ПЗФ. У матеріалах, на які спирається прокурор, відсутній витяг з Державного земельного кадастру, який би підтверджував, що зазначена ділянка віднесена до земель природно-заповідного фонду. Також, не надано ані копії затвердженого проекту організації території відповідного регіонального ландшафтного парку, ані генерального плану розвитку об`єкта природоохоронного призначення, ані будь-якого розпорядчого документа, з якого б випливало, що територія спірної ділянки повністю охоплена режимом заповідності. Ці докази є визначальними, оскільки без встановлених документальних меж, без юридично затвердженого статусу, без закріплення цього в офіційних державних реєстрах не може бути застосовано правовий режим, який є спеціальним, винятковим і має суттєві наслідки для обігу земель, зокрема заборону на приватизацію чи передачу у приватну власність, обмеження у користуванні, праві забудови тощо. Більше того, відповідно до Закону України «Про природно-заповідний фонд України», створення об`єкта природно-заповідного фонду, встановлення його меж, затвердження планів його охорони і організації території, погодження проектів землеустрою, інформування органів місцевого самоврядування усе це є обов`язковою процедурою, яка має бути підтверджена офіційними документами. Жоден з таких документів прокурором у справі не надано. Суд критично відноситься до твердження Прокурора в позові щодо того, що «незважаючи на те, що вказану земельну ділянку віднесено до земель сільськогосподарського призначення…, ця обставина не має правового значення, оскільки статус ділянки першочергово визначається тим, що вона розташована в межах об`єкта природно-заповідного фонду». Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України, право користування земельною ділянкою виникає виключно «за рішенням\~органів виконавчої\~влади або\~органів місцевого\~самоврядування». Цей правовстановлюючий акт (державний акт 2005 р.) набув чинності і був зареєстрований в порядку, передбаченому законом, і досі має презумпцію правомірності (ст. 330 Цивільного кодексу України). Закон чітко передбачає, які категорії земель є виключеними з цивільного обороту (об`єкти, вилучені із цивільного обороту, ст. 81 ЗКУ). До переліку таких земель входять, зокрема, природні заповідники, національні парки, ботанічні сади тощо, але виняток щодо регіональних ландшафтних парків не належить до об`єктів виключеного обороту, окрім випадків, прямо передбачених законом та затверджених відповідними рішеннями (ч. 4 ст. 7 Закону «Про природно-заповідний фонд України»). Поки межі РЛП «Печенізьке поле» не встановлені в натурі і не внесені до Державного земельного кадастру (ст. 43 ЗКУ), немає підстав класифікувати спірну ділянку як таку, що «перебуває в обмеженому обороті». Зміна режиму використання земель (тобто їх «переведення» з категорії аграрних земель до земель ПЗФ) може здійснюватися лише за умови видання відповідного рішення органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади та оформлення технічної документації із землеустрою, затвердженої в установленому порядку (ст. 118, 125 ЗКУ). У разі порушення цієї процедури будь-яке зменшення оборотоздатності є незаконним, а тому добросовісний набувач не може втратити право користування без офіційного скасування первинного рішення. Вирішуючи питання способу захисту порушеного права у спорах про повернення земельних ділянок природно-заповідного фонду, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 7.28, 7.29 постанови від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц зазначила, що фізичні особи можуть володіти земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, але виключно у разі, якщо вони ними володіли на час створення об`єкта природно-заповідного фонду. При цьому набуття права приватної власності на землі, які вже віднесені до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, положеннями ЗК України, Закону України\~«Про природно-заповідний\~фонд України» та інших нормативно-правових актів України заборонено. Зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України\~«Про природно-заповідний\~фонд України» потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. Згідно з частиною 1 статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до частини 1 статті 116 ЗК України (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до частини 1 статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду). Сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача. Виходячи з викладеного, в зазначеній категорії справ (справах за позовами прокурора, поданими на захист інтересів держави) найперше належить встановити, про захист яких інтересів держави йдеться, якими суб`єктами вони були порушені, в чому полягало порушення та можливість за рахунок таких суб`єктів задовольнити позовні вимоги. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 справі № 925/1133/18 виснувала, що прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо: 1) орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; 2) орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави. Отже, позивач і відповідач не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19). У постанові Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №924/74/24 чітко сформульована правова позиція, відповідно до якої не може бути судового спору між органом державної влади, який видав розпорядчий акт щодо надання земельної ділянки, та особою, яка на його підставі добросовісно набула право користування земельною ділянкою, якщо цей розпорядчий акт залишається чинним і не є предметом оскарження у межах провадження. У справі, що розглядається, аналогічно відсутнє оскарження рішення органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, яке слугувало юридичною підставою для формування та реєстрації права на земельну ділянку з кадастровим номером 6324683500:03:005:0043. Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час набуття права), громадяни та юридичні особи набувають права на землю із земель державної чи комунальної власності на підставі рішень відповідних органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, які мають відповідну компетенцію. Пункт 1 частини першої статті 16 Цивільного кодексу України визначає, що захист цивільного права або інтересу здійснюється, зокрема, шляхом визнання права, припинення дії, що порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення тощо. Однак, у межах цього провадження прокурором не доведено факту саме порушення права держави у момент прийняття рішення про надання ділянки або в результаті її подальшого оформлення. Заявлені прокурором вимоги, що зводяться до скасування державної реєстрації права постійного користування, реєстрації ділянки в кадастрі та вимоги повернення її державі, при цьому без оскарження базового правового акту, прямо суперечать принципу належного способу захисту права. Верховний Суд у справі №924/74/24 вказав, що не можна задовольнити вимоги про скасування похідних правових наслідків без усунення їх джерела самого рішення органу влади, яким надано відповідну земельну ділянку. Крім того, згідно з частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво інтересів держави у суді виключно у разі підтвердження судом підстав для такого представництва, зокрема за наявності порушення чи загрози порушення інтересів держави, що не захищаються іншими суб`єктами. Водночас у цій справі жодного порушення з боку відповідача не доведено, натомість прокурор фактично діє не для захисту інтересів держави, а в обхід оцінки дій органу, який сам видав розпорядження щодо землі, при цьому не заявивши вимог про визнання протиправним або скасування цього рішення. Отже, у контексті вказаної судової практики та чинного законодавства, слід дійти висновку, що прокурор зловживає правом на звернення до суду, формально імітуючи правовий конфлікт, якого не існує, зокрема від імені органу, який не тільки не заявив про порушення, а й сам ініціював правовідносини, які стали предметом спору. У справі відсутній спір про право між позивачем і відповідачем, що має наслідком правову підставу для відмови у позові в повному обсязі. Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Це положення є одним із наріжних каменів правового статусу особи в Україні. Конституція прямо вказує, що право приватної власності є непорушним, а ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідач набув право власності на земельну ділянку на підставі чинного рішення органу державної влади, прийнятого в межах його повноважень, що відповідає вимогам статей 116 та 118 Земельного кодексу України. Таким чином, у даному випадку має місце загроза незаконного втручання в гарантоване Конституцією України право на володіння майном, що прямо суперечить частині п`ятій статті 41: «Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності». Крім того, будь-яке втручання держави у право власності особи має бути не лише передбачене законом, а й викликане необхідністю захисту суспільного інтересу, пропорційне меті втручання та здійснене в спосіб, який не порушує сутності самого права. Враховуючи зазначене, спроба обмежити або скасувати право власності відповідача без належного правового підґрунтя та за відсутності порушення з його боку, є неприпустимою з точки зору Конституції України, порушує принцип правової визначеності, права власності та створює загрозу формуванню прецеденту щодо фактичного позбавлення права без належного судового розгляду первинного правочину, що є неприйнятним. Позбавлення Відповідача права на земельну ділянку призведе до порушення права власності/права подальшого використання земельної ділянки, право власності, яке отримане гр. Відповідачем на законних підставах, що має бути захищено у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за якою кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Також ЄСПЛ у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення ЄСПЛ від 24.07.2003 «Стретч проти Сполученого Королівства» майном, у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Даним рішенням суду з прав людини встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». За таких обставин цієї справи, Європейський Суд з прав людини виніс рішення на користь заявника. У справі, яка розглядається, предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема позбавлення особи права власності на майно шляхом визнання недійсною цивільно-правової угоди, на підставі якої було набуте речове право. У контексті цієї норми під майном розуміється ціла низка інтересів економічного характеру, до яких можна віднести й право власності земельної ділянки. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому, в питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. ЄСПЛ оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року). Отже, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Виникненню права власності у Відповідача, виходячи з національної системи регулювання підстав та порядку набуття такого права, слугувала та передувала активна участь в такому процесі органів Держгеокадастру у Харківській області та органів місцевого самоврядування. У зв`язку з цим, враховуючи, що право власності набуте Відповідачем законним шляхом, в порядку встановленому законом, що підтверджується самим прокурором. За викладених обставин, намагання виправити можливу допущену в минулому органом влади «помилку» не повинно непропорційним чином втручатися у нове право та перекладати на третіх осіб усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову сausa formalis (із формальних підстав) покладатиме надмірний індивідуальний тягар на вказаних третіх осіб, а отже, порушить справедливий баланс інтересів сторін. У сфері\~земельних правовідносин\~важливу роль\~відіграє конституційний\~принцип законності\~набуття та\~реалізації права\~власності на\~землю в\~поєднанні з\~додержанням засад\~правового порядку\~в Україні,\~відповідно до\~яких органи\~державної влади\~та органи\~місцевого самоврядування,\~їх посадові\~особи зобов`язані\~діяти лише\~на підставі,\~в межах\~повноважень та\~у спосіб,\~що передбачені\~Конституцією та законами України. Таким чином, право власності Відповідача підпадає під захист не тільки національного, а і міжнародного законодавства, зокрема, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу до неї. Даний спір за своєю правовою природою є спором між органами влади щодо того, чи законне було прийняте рішення про передачу в власність земельної ділянки, однак, при цьому, подання цього позову фактично спрямоване не тільки на врегулювання питання правомірності передачі земельної ділянки, а й на позбавлення фізичної особи власності, якою він мирно володіє. У силу вимог статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як вбачається з матеріалів справи, Відповідач отримав право власності на спірну земельну ділянку внаслідок проходження процедури, встановленої законом. Таким чином, використовуючи своє право на отримання у власність земельної ділянки, особа обґрунтовано передбачає, що органи державної влади діють правомірно, оскільки така поведінка є їхнім прямим обов`язком. Чинним законодавством не передбачено обов`язку особи перевіряти правомірність дій органу щодо надання останнім земельної ділянки чи дотримання порядку розпорядження нею. Тобто фактично у разі задоволення позову обов`язки органу влади з дотримання законодавства при вирішенні земельних питань перекладаються на фізичну особу. Крім цього, на особу покладається за будь-яких обставин тягар перевірки та ревізування рішень органу влади, чим скасовується презумпція правомірності таких рішень, що суперечить вимогам частини 2статті 19 Конституції України. У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України). Частиною 3статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78\~ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням викладеного, суд вважає, що в ході судового розгляду цієї справи не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які позивач посилався в обґрунтування своєї позовної вимоги, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судові витрати на відповідача не покладаються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed