Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-07 00:00:00

Позиція позивача та відповідача, процесуальні дії, вчинені по справі. Представник ТОВ "Споживчий центр" за допомогою підсистеми "Електронний суд" звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 24.08.2025 між позивачем ТОВ "Споживчий центр" та [PERSON] у електронній формі укладено кредитний договір (оферту) № 24.08.2024-100000017. Відповідно до умов договору позичальниці шляхом перерахування коштів на банківську картку надано кредит в розмірі 6000,00 грн, строком на 98 дні. Дата повернення (виплати) кредиту - 29.11.2024; процентна ставка - фіксована незмінна у розмірі 1,00 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується на весь період строку дії договору, одноразова комісія за надання кредиту - 1200,00 грн. У зв`язку із невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань по вказаному договору, станом на 10.04.2025 утворилася заборгованість у розмірі 14080,00 грн, яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 6000,00 грн, по процентах - 4674,43 грн, по комісії - 405,57 грн та неустойці - 3000,00 грн, яку позивач прохав стягнути з разом із судовими витратами із відповідачки. Ухвалою судді Хорольського районного суду Полтавської області від 15.04.2025 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження по справі без повідомлення (виклику) сторін, з наданням відповідачці права протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали суду подати відзив на позов і всі письмові та електронні докази. Станом на дату розгляду справи на адресу суду відзив від відповідачки не надходив. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідачка та/або позивач до суду не подавали. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. При цьому, суд зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. П. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Отже, слід вважати відповідачку [PERSON] належним чином повідомленою про відкриття провадження у справі, оскільки відповідні судові документи, що повернулися до суду із відміткою про відсутність адресата, надіслані безпосередньо за місцем її реєстрації - [ADDRESS] . Представник позивача у позовній заяві прохав про розгляд справи в спрощеному позовному провадженні за його відсутності. Згідно з ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, доходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Фактичні обставини, встановлені судом. 24.08.2025 між позивачем ТОВ "Споживчий центр" та [PERSON] у електронній формі укладено та підписано кредитний договір (оферту) № 24.08.2024-100000017, що підтверджується копіями пропозиції про укладення кредитного договору, заявки кредитного договору від 24.08.2024, відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору від 24.08.2024, інформаційного повідомлення позичальника [PERSON] - додатку до кредитного договору від 24.08.2024 № 24.08.2024-100000017. Відповідно до умов договору позичальниці шляхом перерахування коштів на банківську картку надано кредит в розмірі 6000,00 грн, строком на 98 дні. Дата повернення (виплати) кредиту - 29.11.2024; процентна ставка - фіксована незмінна у розмірі 1,00 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується на весь період строку дії договору, одноразова комісія за надання кредиту - 1200,00 грн. Комісія розраховується шляхом множення суми кредиту (база розрахунку) на розмір комісії у відсотковому значенні. Нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту. Відповідно до копії повідомлення від сервісу iPay.ua, датованого 07.04.2025 за вих. № 33-0704, 24.08.2024 на картку № [NUMBER] як видачу за договором кредиту № 24.08.2024-100000017 було перераховано кошти в сумі 6000,00 грн. Згідно з довідкою-розрахунком про стан заборгованості за кредитним договором № 24.08.2024-100000017 від 24.08.2024 заборгованість відповідачки по цьому договору складає 14080,00 грн, яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 6000,00 грн, по процентах - 4674,43 грн, по комісії - 405,57 грн та неустойці - 3000,00 грн. Проценти по кредиту нараховані за період з 24.08.2024 по 29.11.2024 (дату закінчення строку дії договору). Норми права, застосовані судом. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з п.1 ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо: - його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; - воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; - він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до ч. 12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК України). Ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Мотивована оцінка аргументів сторін та висновки суду. Із аналізу викладених вище правових норм та обставин, установлених на підставі наданих позивачем доказів, випливає, що між позивачем та відповідачкою був укладений кредитний договір в електронному вигляді. При цьому факт отримання кредиту, оплати за кредитом, період нарахування та сплати процентів, неустойки, комісій - є предметом доказування у справах цієї категорії. Суд із наданих письмових доказів встановив, що позивачем не надано до суду належних доказів факту перерахування кредитних коштів на платіжну картку саме позичальниці. Для підтвердження такого факту необхідні документальні докази, зокрема: платіжні доручення, банківські виписки, квитанції про оплату, чи інши фінансові документи, що підтверджують надходження коштів на рахунок особи. Позивачем на підтвердження перерахування коштів відповідачу надано копію квитанції iPay.ua, що є сервісом електронних платежів від ПриватБанку, а не самостійною банківською установою. Верховний Суд у своїх постановах із подібних правовідносин виснував, що виписки з особового рахунка клієнта банку (банківські виписки з рахунку позичальника) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16143/18, від 26.02.2020 у справі № 911/1348/16, від 19.11.2020 у справі № 910/21578/16, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 381/1647/21, від 07.12.2022 у справі № 298/825/15-ц). Отже, саме виписка з особового рахунку клієнта банку є документом, який може засвідчити надходження грошових коштів на відповідний банківський рахунок відкритий споживачу. Позивач у справі, звертаючись до суду із даними позовними вимогами, не надав суду відповідного доказу та не заявляв клопотання про витребування даної банківської інформації щодо відповідачки у даній справі. Також, суду не надано належного розрахунку заявлених позовних вимог із зазначенням коштів, які були сплачені позичальницею, дати їх сплати, що надасть суду можливість підтвердити або спростувати факт наявної заборгованості або її відсутності, визначення підставності нарахування процентів, неустойки та комісій. Водночас, із наданої до суду довідки - розрахунку (а. с. 13) вбачається, що позивачем нараховано відповідачці заборгованість за процентами в сумі 4674,43 грн, комісією - в розмірі 405,57 грн, тоді як відповідно до договору № 24.08.2024-100000017 від 24.08.2024 розмір комісії становить 1200,00 грн, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача - 11441,03 грн, загальні витрати споживача за кредитом - 5441,30 грн. Зазначене не відповідає розміру заборгованості, вказаної позивачем, що дає підстави суду вважати, що могло мати місце часткове внесення платежів у рахунок погашення кредиту відповідачкою, про що суду не надано відповідних доказів. З урахуванням викладеного, суд позбавлений можливості перевірити наданий позивачем розрахунок в позові та підтвердити наявність заборгованості за кредитним договором та в якому розмірі або спростувати її наявність. У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку на пред`явлення будь-якої вимоги. Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №61-28582ск18. Отже,\~на обґрунтування заявленого позову позивачем додано лише розрахунок заборгованості за вищевказаним договором станом на 10.04.2025, складений представником позивача, який сам по собі, за відсутності інших доказів у справі, а саме, первинних документів, оформлених відповідно до статті 9 Закону України ''Про бухгалтерський облік та фінансову звітність'' (виписки з особового рахунку клієнта та ін.) не може бути оцінений судом як належний і достатній доказ в підтвердження факту надання відповідачу кредитних коштів, суми наданого кредиту та внесення сум на його погашення. У вказаному розрахунку зазначено лише суми заборгованостей по тілу кредиту, процентах, комісії, неустойці. З цього розрахунку заборгованості неможливо детально розрахувати дійсний розмір заборгованості відповідачки, періоди, за які така заборгованість була нарахована, суми та часу внесення нею платежів тощо. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування заборгованості та її розміру. Ненадання відповідачкою відзиву на позов не дає суду підстав стверджувати про визнання обставин, зазначених в позовній заяві та доведення таких обставин перед судом. Законом визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Щодо стягнення неустойки із відповідачки у зв`язку із наявністю заборгованості за кредитним договором, суд вважає за необхідне зазаначити таке. Відповідно до ЗУ ''Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану'' від 15.03.2022, а також п. 18 Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Також, Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2024 № 183/7850/22 (61-14740св23) зазначив тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Ці наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Отже, суд дійшов висновку, що нарахування позивачем неустойки в сумі 3000,00 грн за невиконання грошового зобов`язання у період строку дії договору по момент звернення до суду із позовом є неправомірним, а відтак задоволенню не підлягає. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про недоведеність наявності заборгованості у відповідачки перед позивачем та її розміру, що відповідає заявленому у позовній заяві, щодо відносин із виконання кредитного договору № 24.08.2024-100000017 від 24.08.2024, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Розподіл судових витрат між сторонами. У порядку статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача. З цього слідує, що позивачеві не відшкодовується затрачені ним кошти по сплаті судового збору, оскільки в задоволенні позову відмовлено. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed