Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 20.05.2025 звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом, який уточнив 27.05.2025 р., в порядку цивільного судочинства до [INFO] ,\~Шевченківського відділу\~державної виконавчої\~служби у\~місті Полтаві\~Східного міжрегіонального\~управління Міністерства\~ юстиції\~ про стягнення коштів. Позовна заява обґрунтована тим, що постановою від 03.04.2024 р № 285 у справі про адміністративне правопорушення, [PERSON] був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, та на нього було накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5100 грн. Зазначав, що в порядку здійснення виконавчого провадження № 75305611 з виконання постанови № 285, виданої 03.04.2024 [INFO] з позивача було стягнуто та перераховано відповідно до розпорядження державного виконавця кошти в сумі 11520 грн. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 13.11.2024 у справі № 552/4246/24 постанова № 285 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП від 03.04.2024р. про накладення на [PERSON] штрафу у розмірі 5100 грн. була скасована та провадження у справі закрито. Рішення набрало законної сили 26.11.2024. Позивач вважає, що у зв`язку зі скасування судом постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності, підстава для стягнення штрафу припинилася, а тому перераховані державним виконавцем його кошти у сумі 11520 грн. є такими, які утримуються в бюджеті без достатньої правової підстави. В позовній заяві позивач просить стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] кошти, які утримуються в бюджеті без достатньої правової підстави в розмірі 11520,00 грн. та понесені судові витрати. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 27.05.2025 в даній справі відкрито провадження з розглядом справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачами відзив на позовну заяву не подавався. Суд, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що на виконання постанови [INFO] №285 від 03.04.2024 з [PERSON] державним виконавцем Шевченківського ВДВС\~у місті\~Полтаві Східного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції було стягнуто та перераховано кошти в сумі 11520 грн, : на користь [INFO] у сумі 10200 грн., виконавчий збір на користь держави в сумі 1020 грн. ; витрати виконавчого провадження в сумі 300 грн. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 13.11.2024 у справі № 552/4246/24 позов [PERSON] до [INFO] про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності задоволено, скасувано постанову №285 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 2\~ст. 210-1 КУпАП\~ від 03 квітня 2024 року про накладення на [PERSON] штрафу в розмірі 5100 грн. та провадження по справі закрито. Рішення суду набрало законної сили 26.11.2024. Відповідно до ч.4\~ст.82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до\~ст. 1212 Цивільного кодексу України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення\~глави 83 Цивільного кодексу України\~застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених\~статтею 11 ЦК України). Позивач обґрунтував вимогу про стягнення суми сплаченого ним адміністративного штрафу тим, що суд в адміністративній справі скасував постанову про застосування цього штрафу. Сплачена до Державного бюджету України суму адміністративного штрафу після того, як підстава такого перерахування відпала (зокрема у разі скасування адміністративним судом постанови про застосування такого штрафу), суд може стягнути на користь платника згідно зі\~статтею 1212 ЦК України\~як таку, що утримується у бюджеті без достатньої правової підстави. У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (частини перша та друга\~статті 326 ЦК України). Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга\~статті 2 ЦК України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша\~статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша\~статті 170 ЦК України). Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). З огляду на наведені приписи, а також ураховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом\~класифікації доходів бюджету. За змістом абзацу першого частини третьої\~статті 17 ЦК України\~орган державної влади здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені\~Конституцією України\~та законом. Відповідно до частини другої\~\~ст. 45 Бюджетного кодуксу України,\~\~ Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій покупцям (споживачам) за рахунок сплачених до державного бюджету сум штрафних (фінансових) санкцій, застосованих такими органами за наслідками проведеної перевірки за зверненням або скаргою покупця (споживача) про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій. Повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету (абзаци перший і п`ятий пункту 5 розділу І Порядку № 787 у редакції, чинній на час звернення до суду). У випадках, встановлених\~Конституцією України\~та законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (частина друга\~статті 17 ЦК України). Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду (абзац другий частини третьої\~статті 17 ЦК України). Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення\~глави 83 ЦК України\~застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частини перша та друга\~статті 1212 ЦК України). \~\~ \~ \~ \~ \~03.04.2024 [INFO] застосував до позивача адміністративний штраф у сумі 5100 грн. згідно з постановою про адміністративне правопорушення №285 На виконання постанови [INFO] №285\~від 03.04.2024\~ \~ було відкрито виконавче провадження №75305611 про стягнення з [PERSON] 10200 грн. штрафу. 15.07.2024 у відповідності з п.9 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження закрито, як фактично виконане. Кошти за виконавчим провадженням стягнуто та перераховано на користь [INFO] у сумі 10200 грн. (платіжна інструкція № 59547 від 27.06.2024); виконавчий збір на користь держави в сумі 1020 грн. (платіжна інструкція № 59546 від 27.06.2024); витрати виконавчого провадження в сумі 300 грн. платіжна інструкція № 59607 від 27.06.2024. Суд звертає увагу на те, що на момент сплати позивачем адміністративного штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про застосування штрафу та відкрите виконавче провадження. Тому не можна вважати, що позивач сплатив кошти помилково. Так само з огляду на обставини справи немає підстав вважати, що він сплатив штраф надміру, тобто у розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові. Надалі з огляду на набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправною та скасування такої постанови відповідна юридична підстава відпала. Суд вважає, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі\~статтею 1212 ЦК України\~має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (див., наприклад, постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109)). За змістом глав 82 і 83\~ЦК України\~для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - так би мовити, приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях, тоді як для кондикційних зобов`язань вина не має значення, бо суттєвим є неправомірність набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість останнього (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (пункти 45-46)). Інакше кажучи, у деліктних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно, а інша його не набуває, тоді як у кондикційних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно унаслідок того, що інша сторона його набуває, зокрема утримує в себе. Суд зазначає,\~що кошти, які були стягнуті з позивача, а саме штраф у подвійному розмірі 10200 грн, слід стягнути на користь позивача саме з Державного бюджету України, а не з [INFO] за рахунок його бюджетних асигнувань та відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16. Згідно з цим висновком законодавство не передбачає необхідності зазначення суб`єкта виконання судового рішення (органу, через який треба перераховувати кошти), номера чи виду рахунку, з якого їх слід стягнути (списати). Такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення порушеного права позивача та є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, які мають бути врегульовані у нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення (пункти 6.21, 7.1, 7.2 відповідної постанови). Вказане узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/5880/21. Також судом встановлено, що виконавчий збір в розмірі 1020 грн. та витрати виконавчого провадження в розмірі 300 грн. стягнуті на підставі відповідних постанов державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в межах виконавчого провадження ВП № 75305611. Зазначені постанови державного виконання позивачем у порядку, встановленому чинним законодавством не оскаржувалися, вони не скасовані та дії державного виконавця щодо винесення зазначених постанов не визнані протиправними. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування статті 1212\~ЦК України до зазначених спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, оскільки такі кошти не можуть вважатися безпідставно набутими у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження. Частиною другою статті 74\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Таким чином, Законом України\~«Про виконавче\~провадження» встановлено спеціальний порядок оскарження судового рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розглядові за правилами адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2018 року у справі №921/16/14-г/15). Крім того, в даному випадку виконавче провадження було закінчено у зв`язку з фактичним виконанням виконавчого документу в повному обсязі, а не у зв`язку із скасуванням рішення суду, що підлягало виконанню, або визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню. У зв`язку з цим стягнуті державним виконавцем суми виконавчого збору та витрат виконавчого провадження не підлягають поверненню боржнику, а тому вказані обставини виключають безпідставність набуття державним виконавцем грошових коштів як витрат виконавчого провадження. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення безпідставно набутих коштів у виді виконавчого збору в сумі 1020 грн. та витрат виконавчого провадження в сумі 300 грн. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача [INFO] на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 857,\~91\~грн.\~(968,96\~? 88,54%)\~= 857,91 грн. При вирішенні питання про відшкодування позивачеві понесених витрат на правову допомогу в загальній сумі 2000 грн суд виходить з такого. За змістом статті 137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до частини третьої статті 141\~ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною восьмою\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу та їх відшкодування\~ позивачем надано: копію ордера, копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 12.02.2025 року, копію квитанції б/н від 12.02.2025 р. Витрати на професійну правничу допомогу, сплачені позивачем адвокату в сумі 2000 грн. є співмірними зі складністю цієї справи та відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, суду необхідно стягнути із відповідача [INFO] на користь позивача судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в сумі 1 770,80 грн. (2 000 грн ? 88,54%) , пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial