Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області із позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 травня 2024 року між позивачем та відповідачем укладено, в простій письмовій формі, попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Згідно з пунктом 1.1. попереднього договору сторони попереднього договору зобов`язались у майбутньому до 10 червня 2024 року укласти договір купівлі-продажу квартири, за яким відповідач буде продавцем, позивач покупцем. Відповідно до пунктів 1.2., 1.3. попереднього договору предметом майбутнього договору купівлі-продажу є квартира [ADDRESS] , що належить відповідачу на підставі договору міни, запис про право власності № 44650907 від 24 грудня 2021 року. Згідно з пунктом 3.1. попереднього договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення основного договору позивач передала, а відповідач прийняла грошові кошти в сумі 1500 доларів США. Зазначена вище сума розцінюється сторонами у договорі, як забезпечувальний платіж в рахунок основного договору. Наявною в матеріалах справи розпискою відповідача засвідчено факт отримання завдатку у розмірі 1500 доларів США від позивача. Всупереч пункту 1.1 попереднього договору в строк до 10 червня 2024 року договір купівлі-продажу квартири між сторонами не укладено. Позивач стверджує про те, що відповідач відмовилась повертати грошові кошти у сумі 1500 доларів США на усну вимогу позивача про повернення грошових коштів. Вважаючи протиправними вказані дії протиправними позивача звернулась, до суду із даним позовом. Позивач стверджує, що попередній договір є нікчемним в силу недодержання сторонами при його укладенні вимоги про нотаріальне посвідчення попереднього договору, а отже відповідач отримала грошові кошти у сумі 1500 доларів США та продовжує володіти ними без належної правової підстави. На підставі наведеного позивач просить суд стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти в сумі 1500 доларів США, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 гривень та витрати на професійну допомогу адвоката в розмірі 7000 гривень. 12 вересня 2024 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області матеріали даної справи передано за підсудністю Ірпінського міського суду Київської області. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 21 жовтня 2024 року позовну заяву [PERSON] передано за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. 14 листопада 2024 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 29 листопада 2024 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого остання не погодилась із позовними вимогами. В обґрунтування заперечень вказала, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди про укладення договору купівлі-продажу квартири до 30 травня 2024 року та узгоджено її вартість, внаслідок чого позивач запропонувала відповідачу підписати договір завдатку в офісі агентства нерухомості. Факт передачі позивачем грошових коштів у розмірі 1500 доларів США та факт написання розписки відповідач не заперечує, однак вказує на те, що між сторонами було фактично укладено договір завдатку, а отже отримана грошова сума є завдатком. В разі неукладення договору купівлі продажу у встановлений термін з причини, що залежить від покупця, сума завдатку не повертається, що прямо передбачено розпискою. Оскільки договір купівлі-продажу квартири не укладений з вини позивача, відповідач правомірно не повернула позивачу суму одержаного завдатку. 05 грудня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив. У відповіді на відзив представник позивача, посилаючись на зміст пунктів 3.1., 3.2 попереднього договору, приписи ст. 570 ЦК України стверджує, що сплачена сума є авансом оскільки перерахована наперед, в рахунок майбутніх розрахунків за договором купівлі-продажу квартири. Крім цього представник позивача заперечила укладення договору завдатку та вказала, що між сторонами укладено попередній договір, однак без дотримання вимоги про його нотаріальне посвідчення, що вказує на його нікчемність. 18 грудня 2024 року судом отримано заперечення. Представник відповідача стверджувала про те, що відповідно до розписки, яка підписана відповідачем та позивачем, остання сплатила відповідачу завдаток, який не підлягає поверненню через неукладення договору купівлі-продажу квартири з вини позивача, Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13ЦПК\~України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст.12, ч. ч. 1, 6 ст.81ЦПК\~України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 11 травня 2024 між позивачем (покупцем) та відповідачем (продавцем) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири в простій письмовій формі, нотаріально не засвідчений. Згідно з пунктом 1.1. попереднього договору сторони попереднього договору зобов`язуються в майбутньому до 10 червня 2023 року укласти договір купівлі-продажу квартири, за яким сторона-1 (відповідач) буде продавцем, сторона-2 (позивач) буде покупцем. Згідно з пунктом 1.1. попереднього договору предметом майбутнього договору купівлі-продажу є квартира номер [ADDRESS] . Розділом 2 попереднього договору визначено істотні умови основного договору. Відповідно до пункту 2.1. попереднього договору сторони домовилися, що продаж вказаного майна у пункті 1.2. цього договору буде вчинено за ціною 55000 доларів США з оплатою цієї суми у гривнях за комерційним курсом продажу валюти вказаному на сайті https://minfin.com.ua/ua/currency/ на день укладання основного договору. Згідно з пунктом 2.2. попереднього договору сторони визначили порядок розрахунків: повна оплата за основним договором повинна бути здійснена в момент підписання основного договору. Факт повного розрахунку та відсутність з цього приводу будь-яких претензій підтверджуватиметься підписами на основному договорів та документами, що підтверджуватимуть безготівкові розрахунки. Пунктом 2.4. попереднього договору передбачено, що для укладення основного договору сторона-1 (відповідач) зобов`язується надати правовстановлюючі документи, експертну оцінку, погасити існуючу заборгованість по оплаті комунальних послуг, електроенергії, водопостачанню, опалюванню та підготувати усі інші документи, необхідні для нотаріального посвідчення основного договору. З моменту укладення цього договору сторона-1 (відповідач) зобов`язується не відчужувати майно іншим особам, не надавати його в користування, не передавати в заставу, підтримувати його у робочому стані до дати фактичної передачі майна. Згідно з пунктом 2.5. попереднього договору інші умови основного договору, які не встановлені цим попереднім договором, погоджуються сторонами під час укладення основного договору. Розділ 3 попереднього договору іменований, як інші умови попереднього договору. Відповідно до пункту 3.1. попереднього договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення основного договору, сторона-2 (позивач) передала, а сторона-1 (відповідач) прийняла гроші в сумі 1500 доларів США. Зазначена сума розцінюється сторонами, як забезпечувальний платіж в рахунок основного договору. Згідно з пунктом 3.2. попереднього договору при оформленні основного договору загальна сума, що підлягатиме передачі стороною-2 (позивачем) стороні-1 (відповідачу) буде зменшена на суму переданого за цим договором забезпечувального платежу. Згідно з пунктом 3.3. попереднього договору сторони домовились про те, що: - той із сторін, хто безпідставно відмовлятиметься (ухиляння) від укладання основного договору у визначений в пункті 1.1. цього попереднього договору (чи додатково погоджений) термін на вищезазначених (чи додатково погоджених) умовах, повинен відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням чи відмовою від основного договору; - у разі відмови (ухиляння) відповідача від укладання основного договору у визначений в пункті 1.1. попереднього договору (чи додатково погоджений) термін на вищезазначених (чи додатково погоджених) умовах відповідач повинна буде сплатити позивачу штраф у розмірі суми 1500 доларів США за комерційним курсом на день укладення цього договору, одночасно із передачею зазначеної суми штрафу здійснюється повернення суми забезпечувального платежу, а саме 1500 доларів США за комерційним курсом на день укладення цього договору; - у разі відмови (ухиляння) позивачем від укладання основного договору у визначений в пункті 1.1. цього попереднього договору (чи додатково погоджений) термін та на вищезазначених (чи додатково погоджених) умовах, відповідачу залишається сума забезпечувального платежу у 1500 доларів США за комерційним курсом на день укладення цього договору. Сторонам відомо, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталось внаслідок випадку або переборної сили. Аналіз змісту попереднього договору не містить положень про те, що забезпечувальний платіж є завдатком, однак прямо вказує на те, що прийняті відповідачем грошові кошти оцінюється сторонами, як забезпечувальний платіж в рахунок основного договору. Зміст розписки, яка містить підписи позивача та відповідача вказує на те, що відповідач отримала завдаток у розмірі 1500 доларів США від позивача. Також вказана розписка містить відомості про об`єкт нерухомості, які аналогічні до об`єкту нерухомості визначеного попереднім договором, згадку про підписання основного договору купівлі-продажу в термін до 10 червня і застереження про те, що у разі неукладення договору купівлі-продажу у встановлений термін з причини, що залежить від покупця, сума задатку не повертається. За правилами\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1\~ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6\~ст. 81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2\~ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2\~ст. 43 ЦПК України\~обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно до ч. 5\~ст. 203 ЦК України\~правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до ч. 1\~ст. 627 ЦК України, відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1\~ст. 635 ЦК України\~попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до ч. 1\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно до ч. 1\~ст.\~656\~ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до\~ст. 663 ЦК України\~продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень\~статті 530 цього Кодексу. Згідно вимог\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно вимог\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до\~ст. 530 ЦК України\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п. 1\~ст. 631 ЦК України\~строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Принцип належного виконання зобов`язання, визначений чинним законодавством України, полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Згідно з ч. ч. 1, 3\~ст. 635 ЦК України\~попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Суд оцінивши зміст укладеного між сторонами попереднього договору констатує, що указаний договір містить ознаки попереднього договору, зокрема, майбутній предмет основного договору, строк укладення основного договору, вартість об`єкта нерухомості, що виступатиме предметом майбутнього договору купівлі-продажу квартири, обов`язок відповідача надати документи необхідні для вчинення договору купівлі-продажу майна, погасити наявну заборгованість з оплати комунальних послуг тощо, що відноситься до істотних умов основного договору, а отже відповідає змісту ст. 635 ЦК України. Внаслідок наведеного суд відхиляє доводи відповідача про укладення між сторонами договору завдатку, а не попереднього договору, як необґрунтовані. Щодо доводів про сплату позивачем завдатку, а не авансу суд зазначає, що у випадку існування у сторін виключно домовленості про укладення основного договору купівлі-продажу, однак його фактичного не укладення, передана покупцем продавцю сума грошових коштів, як частина вартості нерухомого майна, яке мало б бути предметом основного договору купівлі-продажу, є саме авансом, а не завдатком. Іменування отриманих грошових коштів в якості завдатку у розписці, яка фактично видана на підтвердження сплати грошових коштів, що вчинена в межах попереднього договору, не може слугувати спростуванням цьому факту, оскільки ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його сплачено. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28.11.2022 року у справі № 127/13491/21-ц. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13.02.2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83ЦК\~України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212ЦК\~України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83ЦК\~України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26.04.2023 року у справі № 439/1683/18. Доказів того, що між сторонами існують договірні правовідносини, завірені нотаріально, матеріали справи не містять. У постанові від 12.10.2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання. Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05.04.2023 року у справі № 357/8975/20. Як вбачається з матеріалів справи, укладений між сторонами попередній договір купівлі-продажу квартири нотаріально не посвідчений, а отже є нікчемним в силу вимог закону (ч. 1 ст. 220 ЦК України) та не підлягає визнанню судом недійсним (ч. 2 ст. 215 ЦК України), що вказує на отримання відповідачем грошових коштів без належної правової підстави. Тому заявлені позовні вимоги повинні вирішуватися відповідно до ст. 1212 ЦК України. Отже, вимоги\~ [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, переданих за нотаріально не посвідченим попереднім договором, підлягають задоволенню відповідно до ст. 1212 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 31.05.2023 року у справі № 947/26577/19. В частині заявленої вимоги про стягнення грошових коштів в іноземній валюті суд зазначає, що положення чинного законодавства та актуальна судова практика не забороняють виконання зобов`язання в іноземній валюті. Якщо предметом грошового зобов`язання виступала саме іноземна валюта, у разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню (постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 09 листопада 2021 року по справі №320/5115/17). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позову. Витрати по сплаті судового збору відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~покладаються на відповідача.

Outcome: approved