Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

20.02.2025 до суду звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] із позовом про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частини нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя (а.с. 4-7). До початку підготовчого судового засідання, а саме 02.04.2025 відповідачем [PERSON] до канцелярії суду подано зустрічну позовну заяву, відповідно до якої він просить визнати спірне майно особистою приватною власністю (а.с. 65-69). 17.04.2025 судом було ухвалено об`єднати зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю в одне провадження із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частини нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Підготовче провадження закрито (а.с. 96). 09.07.2025 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, первісний позов [PERSON] до [PERSON] , про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частини нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, залишено без розгляду та продовжено розгляд зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю (а.с. 130). Зазначений позов мотивований тим, що з 07.07.2013 [PERSON] з відповідачкою [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого у них є малолітня донька. 24.10.2024 за рішенням суду шлюб між ними був розірваний. [PERSON] зазначає, що мав у приватній власності нерухоме майно, зокрема житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] і земельну ділянку загальною площею 0,2392 га з кадастровим номером 0522482200:07:001:0422, надану у приватну власність рішенням Дашковецької сільської ради від 17.07.2015. На початку серпня 2022 року він дізнався про продаж житлового будинку в селі Уладівка і вирішив купити його, продавши своє майно в с. Лукашівка. Власники будинку в с.Уладівці погодились почекати з продажем, поки він не продасть своє. 09.08.2022 він продав свою земельну ділянку та житловий будинок за 300 000,00 грн. Кошти були передані на зберігання його матері. На наступний день він звернувся до приватного нотаріуса для оформлення купівлі-продажу нового будинку, який придбав 11.08.2022. Вартість придбаного будинку та ділянки становила 113 900,00 грн. Позивач вважає, що нерухоме майно в с. Уладівка придбане за його особисті кошти, отримані від продажу його попереднього майна. Спільних заощаджень у нього з відповідачкою не було, оскільки він працював періодично, а відповідачка не працювала. Таким чином просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача - адвокат Куцький А.В., підтримав позов і просив його задовольнити, зазначивши, що позивач підтримує позов. Він не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Повторно зазначив, що позивач під-час шлюбу набув у приватну власність будинок і земельну ділянку. У зв`язку з відсутністю коштів, він домовився з продавцями нового будинку про те, що вони почекають, поки він продасть своє майно, після чого він зможе здійснити покупку. 09.08.2022 позивач продав своє майно. Вважаючи, що це його особиста власність, позивач набув кошти від продажу особистого майна. У зв`язку з виниклими обставинами, йому довелося звернутися до суду. Він вважає, що спірна власність є особистою власністю позивача, і просить суд визнати це та задовольнити позов. Адвокат також просить залишити витрати на правничу допомогу за позивачем та стягнути з відповідачки лише витрати зі сплати судового збору. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав позицію свого представника. У судове засідання відповідачка [PERSON] повторно не з`явилась, про причини неявки суд не попередила, будь-яких клопотань на адресу суду не надала та не надала доказів, що підтверджують поважність неявки, хоча остання повідомлялась належним чином про місце, дату та час судового засідання належним чином (а.с. 122), а також остання обізнана про наявність судового провадження де вона являється стороною. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки позивач та його представник проти ухвалення заочного рішення не заперечували. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки; не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, заслухавши позицію позивача та його представника, покази свідка, враховуючи відсутність заперечень зі сторони відповідачки, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, допитана у судовому засіданні за клопотанням сторони позивача, свідок [PERSON] підтвердила, що позивач у справі є її сином, а [PERSON] колишня невістка. З 2017 по 2022 рік син проживав у [ADDRESS] , разом із [PERSON] . Коли він продав свій будинок, переїхали у с. Дашківці до неї, де залишалися впродовж 2 днів. Син дав гроші за продану хату свідку (матері), щоб вона зберігала їх вдома. Пізніше [PERSON] купив новий будинок в с. Уладівці. Гроші, які син залишив їй, були забрані через 2 дні. Син частину грошей забрав, а частину залишив. У с.Лукашівці будинок належав свекру, який заповідав його онукові - позивачу у справі [PERSON] .. Сторони проживали у цьому будинку відповідно до заповіту свекра. Після смерті свекра [PERSON] , оформив його на себе та почав жити в ньому. Також відомо, що він приватизував земельну ділянку, став власником будинку та земельної ділянки. Позивачу також не сподобалося жити в с. Лукашівці, тож він вирішив купити нерухомість в іншому місці. Оскільки це була його хата та земля, він продав будинок і земельну ділянку, а гроші залишив на зберігання матері. У 2022 році позивач придбав хату в с.Уладівка. У листопаді 2022 року її син був мобілізований на війну. Під час його відсутності, невістка з дитиною жила у будинку. Після повернення з війни син розійшовся з невісткою у 2024 році. На даний момент син проходить службу в м. Жмеринка. На підтвердження позовних вимог позивачем надано наступні докази. 24.10.2024 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , укладений 07.07.2013. Рішення набрало законної сили 25.11.2024 (а.с. 70). Заповітом від 25.11.2003 (а.с. 71) [PERSON] на випадок свої смерті зробив розпорядження, відповідно до якого належний йому житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку заповідає внуку [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.09.2014 (а.с. 72) позивач [PERSON] являється власником житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами розташованого по [ADDRESS] . Рішенням Дашковецької сільської ради Літинського району Вінницької області за № 912 від 17.07.2015 (а.с. 74) [PERSON] надано у власність земельну ділянку загальною площею 0,2392 га, кадастровий номер 0522482200:07:001:0422 для будівництва і обслуговування житлового будинку будівель і споруд, в межах [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку від 09.08.2022 (а.с. 77-79) [PERSON] продав за 300 000,00 грн. належний йому житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку від 11.08.2022 (а.с. 80-81) [PERSON] придбав за 113 900,00 грн. житловий будинок і земельну ділянку площею 0,25000 га. по [ADDRESS] . Таким чином судом встановлено, що під-час перебування у шлюбі [PERSON] , та [PERSON] позивач набув у порядку спадкування житловий будинок. Після цього він приватизував земельну ділянку, на якій розташований цей будинок. В подальшому позивач продав як будинок, так і земельну ділянку, а отримані кошти використав для придбання нового будинку. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб. Право спільної сумісної власності подружжя регулюється главою 8 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 CK України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України). За змістом пункту 3 частини третьої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19)). Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та зазначено, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. Відповідно до роз`яснень, наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Як вбачається з досліджених судом доказів, позивач отримав у спадок нерухоме майно, яке надалі реалізував та отримав кошти. Ця грошова сума є його особистими коштами, на які не розповсюджується режим спільної власності подружжя. У свою чергу відповідачкою [PERSON] не надано суду доказів у дотримання вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, що подружжям за такий термін накопичені на придбання житла спільні кошти. Допитаний свідок [PERSON] пояснила, що гроші на придбання будинку в с. Уладівка були у її сина [PERSON] після реалізації майна отриманого у спадок. Надані їй на зберігання особисті гроші позивача залишились у свідка. Частина цих коштів витратилась на придбання спірного будинку, що узгоджується із письмовими доказами в матеріалах справи. Також відповідачкою [PERSON] не надано належних та допустимих доказів свого майнового стану, доказів надання коштів на придбання спірного майна. Хоча спірне нерухоме майно придбане у період шлюбу, однак воно придбане за особисті кошти позивача, які він отримав від реалізації спадкового майна, а отже житловий будинок, господарські будівлі, споруди та земельна ділянка за адресою [ADDRESS] не є об`єктом спільної власності подружжя. Дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію позивача, відсутність заперечень з боку відповідачки, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, оскільки він є обгрунтованим, підтверджений належними та допустимими доказами. Враховуючи те, що позов задоволено повністю, тому на підставі ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи клопотання про залишення за позивачем витрат за надання правничої допомоги, суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача понесені ним документально підтверджені судові витрати на сплату судового збору в сумі 2543,00 грн. (а.с. 64).

Outcome: approved