Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, яким просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь суму позики у розмірі 1154316 гривень; 3% річних за прострочення повернення суми позики у розмірі 43832 гривень; суму інфляційних втрат у розмірі\~106081\~гривень; проценти в розмірі\~464226\~гривень; витрати по сплаті судового збору. Позивач обґрунтовує заявлені вимоги тим, що у \~2023\~році до нього звернувся відповідач із проханням запозичити грошові кошти, у зв`язку із тим, що у нього виникли фінансові труднощі. Позивач надав [PERSON] позику у розмірі 28 000 (двадцять вісім тисяч) доларів США. На підтвердження цього [PERSON] 13.05.2023\~року власноруч написав та підписав розписку. Згідно вказаного договору позики, відповідач отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 28 000 (двадцять вісім тисяч) доларів США, про що і вказано у розписці. Згідно укладеного договору, грошові кошти позичались на строк до 13 липня\~2023\~року, однак у зазначений термін сума позики позивачу повернута не була. У якості досудового врегулювання спору позивач неодноразово при особистій зустрічі та по телефону звертався до відповідача з вимогами повернути грошові кошти. Відповідач до теперішнього часу суму позики не повернув, продовжує постійно ухилятися від повернення позики, на прохання добровільно повернути позику не реагує. У порядку досудового врегулювання спір між сторонами не вирішений. Позивач вказав, що договір позики від 13.05.2023\~року укладався на суму, яка в грошовому еквіваленті відповідала 28 000 (двадцять вісім тисяч) доларів США, з урахуванням положень ст. 533 ЦК України та п. 1.1. Договору позики, а також висновків викладених у Постановах Верховного Суду, сума позики в національній валюті України гривні за офіційним курсом, встановленим Національним банком України (надалі - НБУ), станом на 17 жовтня\~2024 року становить 1\~154 316 гривень (за 1 дол. США 41,2256\~грн.) Однак, оскільки [PERSON] до теперішнього часу не виконав свої зобов`язання перед позивачем за згаданим договором позики від 13.05.2023 року, [PERSON] вважає, що має право на стягнення суми позики, процентів, індексу інфляції за весь період прострочення та 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання. Розрахунок відсотків за користування позикою проведений на підставі облікової ставки НБУ, за період з 13.07.2023 року по 17.10.2024 року сума процентів складає 464 226 гривень. Розрахунок інфляційних втрат та 3% річних здійснений наступним чином: 1154316 гривень (сума боргу) х 1,0919\~(перемножені індекси інфляції за період вересень\~2023\~року - вересень\~2024\~року) = 1260397 гривень, тобто інфляційні втрати складають суму в розмірі\~106 081\~гривень. Розрахунок 3% річних внаслідок порушення виконання грошового зобов`язання проведений в такому порядку: 1154316 гривень (сума боргу) х 3 / 100 / 365 х 462 дня (період 13.07.2023\~року -17.10.2024\~року) = 43 832 гривень. Таким чином загальна сума позову складає 1\~768 455 гривень: сума позики у розмірі 1 154316 гривень + 43832 гривень 3% річних + 106081 гривень інфляційні втрати + 464226 гривень проценти за користування позикою. Після надходження цивільної справи, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою суду від 25.10.2024 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Сторонам направлено ухвалу суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву. 18.01.2025 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився про час та місце слухання справи неодноразово повідомлявся у встановленому законом порядку. Заяв, клопотань та відзиву на адресу суду не надходило, у зв`язку з чим суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних доказів відповідно до\~ ст.280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, який наполягав на задоволенні позовних вимог, дослідивши матеріали справи та докази, надані на підтвердження позовних вимог, встановивши факти та відповідні їм правовідносин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що згідно розписки від 13.05.2023 року, [PERSON] , 1969 року народження, отримав від [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 28000 (двадцять вісім тисяч) доларів США. Вказаною розпискою відповідач зобов`язався повернути вказані кошти до 13 липня 2023 року. Розписку складено в присутності [PERSON] та [PERSON] . Положеннями статей 15,16\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11\~цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як визначено положеннями ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року справа № 520/11358/15-ц (провадження № 61-7539св21) зроблено висновок, що «тлумачення статей 1046 та 1047ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок». У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що гривня, як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 березня 2023 року по справі № 716/2052/20 (провадження № 61-5723св22). У справі що розглядається судом встановлено, що [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 28000 доларів США до 13.07.2023 року, про що власноруч написав розписку. Разом з тим, згідно вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зважаючи на принцип диспозитивності, як однієї із основних засад цивільного судочинства, суд вважає, що вимога позивача повернути йому грошові кошти за договором позики саме в національній валюті України за офіційним курсом НБУ відносно долару США відповідає вимогам закону та підлягає задоволенню. За наведених обставин, враховуючи факт наявності боргової розписки, а також невиконання позичальником своїх зобов`язань про повернення боргу у визначений сторонами строк, суд доходить до висновку, що вимога [PERSON] про стягнення з відповідача на свою користь суми боргу в розмірі 28 000 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України по курсу НБУ становить 1\~154 316 гривень, підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних за прострочення повернення суми позики у розмірі 43 832 гривень; суми інфляційних втрат у розмірі 106 081 гривень та процентів в розмірі 464 226 гривень, суд керується наступним. Відповідно до статей 611, 612\~ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини другої статті 625\~ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, у статті 625\~ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до\~статей 549-552\~цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Вказаний [PERSON] у позовній заяві розрахунок 3 % річних за прострочення повернення суми позики та суми інфляційних втрат - суд вважає обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України. Крім того, відповідно до положень ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Разом з тим, судом встановлено, що сторони погодили між собою безвідсоткову позику, про що зазначено у розписці від 13.05.2023 року, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів в розмірі 464 226 гривень не підлягає задоволенню. Підсумовуючи вищевикладене, оцінивши всі наявні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми позики у розмірі 1 154 316 гривень; 3% річних за прострочення повернення суми позики у розмірі 43 832 гривень та суми інфляційних втрат у розмірі 106 081 гривень. Також, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь [PERSON] понесені позивачем витрати по оплаті судового збору в розмірі пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 11 167,28 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial