Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Сенс банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 103054,01 грн. та вирішити питання про судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] укладено договір кредиту № 08-660/018-310. Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.11.2014 р. по справі №522/5462/14-ц з [PERSON] стягнуто заборгованість у розмірі 9231,25 дол. США. Вказане рішення не виконано відповідачем. Посилаючись на невиконання відповідачем зазначеного рішення суду, позивач просить суд стягнути з неї на користь банку 81697,16 грн. - інфляційних втрат та 21356,84 грн. - 3 % річних, а всього\~103054,01 грн. станом на 23.02.2022 р. на підставі\~ст. 625 ЦК України. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2024 р. (головуюча суддя Свячена\~Ю.Б.) відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 17.01.2025 р. на підставі\~Розпорядження в.о. керівника апарату суду №52/25 від 16.01.2025\~р. здійснено повторний автоматизований розподіл справи, у зв`язку із звільненням [PERSON] з посади судді Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку із поданням заяви про відставку. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа надійшла до провадження судді Донцова\~Д.Ю. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.01.2025 р. прийнято справу до провадження судді Донцова Д.Ю. та постановлено розгляд справи проводити у\~порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У судове засідання учасники справи не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином. 26.02.2025 р. від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідно до Відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На адресу місця реєстрації відповідача було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі. На адресу місця реєстрації відповідача було надіслано копію ухвали від 23.01.2025 р., однак лист із рекомендованим повідомленням про вручення повернувся до суду із відміткою: «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд\~у постанові\~від 26.03.2025\~у справі\~№676/5975/21\~вказав,\~що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України). Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м.Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Єдина заява по суті справи, яка міститься у справі є позовна заява. Відзив від відповідача до суду не надходив. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача, який належним чином повідомлений про розгляд справи, ненаданням відповідачем відзиву на позов, за наявності згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 13.02.2008 р. між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого було Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та [PERSON] був укладений Договір кредиту №08-660/018-310, відповідно до якого Банк надав [PERSON] кредит у сумі 5000,00 доларів США, строком до 12.02.2010 року з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно, згідно встановленого договором мінімально необхідного платежу. Заочним рішенням\~Приморського районного\~суду м.\~Одеса від\~13\~листопада 2014\~року у\~справі №522/5462/14-ц\~позовні вимоги\~Публічного акціонерного\~товариства «Укрсоцбанк»\~до [PERSON] \~про стягнення\~заборгованості задоволено.Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за Договором кредиту №08-660/018-310 від 13.02.2008 р. в розмірі 9231 дол. США 25 центів, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення дорівнює \~143638, 25 грн. Вищевказана заборгованість на момент розгляду даної справи не погашена відповідачкою. Рішенням №5/2019 єдиного акціонера Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», які зазначені у Передавальному акті, виникає у Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з дати, визначеної у Передавальному акті, а саме\~з 15.10.2019 року. 12.08.2022 року Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. Відповідно до ч. 1\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5\~ст. 11 ЦК України\~у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом статей\~524,\~533-535\~і\~625 ЦК України\~грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц. Відповідно до\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1\~ст. 612 ЦК України\~встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання, у нього в силу закону виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основними зобов`язаннями внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми. У кредитора згідно з ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу (п. 62, 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, провадження №12-42гс20). Стаття 625 ЦК України\~розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5\~ЦК України\~поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5\~ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5\~ЦК України). Таким чином, у\~ст. 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2\~ст. 625 ЦК України. Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Аналогічні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19), № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження №12-105гс19) та від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем щодо сплати грошових коштів на виконання заочного рішення суду у справі №522/5462/14-ц станом на 23.02.2022 р. (дата розрахунку позивача), в зв`язку з чим у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ч. 2\~ст. 625 ЦК України. При цьому, суд враховує, що\~Конституція України\~та цивільне законодавство закріплюють обов`язок кожного неухильно додержуватися положень\~Конституції України\~та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов`язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов`язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (стаття 68 Конституції України, статті\~11,\~14 ЦК України,\~стаття 18 ЦПК України,\~Закон України «Про виконавче провадження»). Так, ч.ч. 1, 2\~ст. 18 ЦПК України\~передбачають, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Аналогічні за змістом положення містить\~ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»\~(в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин). Позивач здійснив розрахунок заборгованості за період з 12.03.2017 р. по 23.02.2022 р., згідно з яким виходячи із загальної суми заборгованості 143638,25 грн, 3 % річних становить 21356,84 грн, а розмір інфляційних втрат\~81697,16 грн. Суд, прийшов до висновку про наявність правових підстав щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 21356,84 грн. та погоджується наданим розрахунком заборгованості у частині стягнення 3 % річних. Щодо стягнення з відповідача інфляційних витрат, суд зазначає наступне. Згідно із частиною першою статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Однак Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю, тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання, однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. За статтею 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, положення чинного законодавства, хоч і передбачають обов`язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов`язань в іноземній валюті. Відтак коригування платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара США), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.02.2020 у справі № 910/10191/17). За статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то частина друга статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті -гривні. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17. Таким чином, покриття позивачеві матеріальних втрат від знецінення коштів передбачено договором за рахунок донарахування вартості товару з урахуванням курсової різниці національної валюти до долара США на дату оплати, яке задоволено судами, а відтак, стягнення у цьому випадку інфляційних втрат, нарахованих на суму грошового зобов`язання, вираженого в гривнях, є за своїм змістом подвійною відповідальністю за невиконання зобов`язання, що суперечить нормам чинного законодавства. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.10.2018 у справі № 905/192/18. Існує усталена практика Верховного Суду про те, що у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.11.2019 у справі № 130/1058/16; від 23.10.2019 у справі № 369/661/15-ц; від 23.09.2019 справі № 638/4106/16-ц; від 20.02.2019 у справі № 638/10417/15-ц. Така ж позиція врахована Верховним Судом у справі № 905/192/18, на яку заявник посилається на обґрунтування підстави касаційного оскарження. Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами кредитного договору кредит наданий у сумі 5000,00 доларів США, та заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 13 листопада 2014 року у справі №522/5462/14-ц стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту в розмірі 9231 доларів США 25 центів, нарахована позивачем сума інфляційних втрат у розмірі 81697,16 грн. стягненню з відповідача не підлягає. На підставі вищенаведеного, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог частково. Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам, тобто сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню у розмірі 501,92 грн (20,72% задоволених позовних вимог).

Outcome: partial