Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-15 00:00:00

18 березня 2025 року до Глухівського міськрайонного суду Сумської області звернулась [PERSON] із позовом до Глухівської міської ради, у якому просить визнати за нею право власності на 1/3 частину домоволодіння за адресою [ADDRESS] , за набувальною давністю. Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником 2/3 житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності за заповітом. Власник решти 1/3 цього будинку [PERSON] помер у 1976 році. На той час його частку успадкувала дружина [PERSON] , яка померла у 1980. З моменту смерті [PERSON] будинком в цілому став користуватися [PERSON] , який був власником належних зараз позивачу 2/3 будинку [ADDRESS] . А після його смерті у 2015 син померлого та чоловік позивача [PERSON] . Останній помер у 2019, і весь будинок залишився у користуванні позивача, оскільки спадкоємці [PERSON] не з`являлись, а належну [PERSON] частку вона успадкувала. Після смерті чоловіка і до звернення до суду позивач відкрито, добросовісно та безперервно користується спірною часткою житлового будинку, повністю несе тягар утримання будинку в цілому. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову не заперечував. Заслухавши позивача, представників сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до наступного. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. \~Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України). Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК\~України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Із копії інвентаризаційної справи на домоволодіння [ADDRESS] вбачається, що у період з 1964 по щонайменше 1981 роки (точніше встановити неможливо оскільки у справі наявні численні штампи з різними датами за вказані роки) 1/3 цього будинку володів [PERSON] , пізніше замість нього - [PERSON] , а 2/3 володів [PERSON] . Відомостей про визначення порядку користування будинком або його розподіл іншим способом зі справи не вбачається (а.с. 16-19). У будинковій книзі буд. [ADDRESS] вказано, що власником будинку з 12/8-47р є [PERSON] . На підставі договору дарування, посвідченого Глухівською держнотконторою 17.03.1966, у володінні [PERSON] знаходиться 2/3 частини будинку 16,1 кв.м. Після цього наявні відмітки про спільне володіння будинком [PERSON] та [PERSON] , серед осіб, які мають право проживати в будинку вказані позивач, її чоловік [PERSON] , їх донька та онук (а.с. 73-75). [PERSON] помер [INFO] (а.с. 21). Його дружина [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом успадкувала 1/3 частину будинку з відповідною частиною надвірних будівель, які знаходяться у [ADDRESS] (а.с. 22). [PERSON] померла [INFO] . Із листа державного нотаріуса від 04.07.2025 вбачаєтсья, що після смерті [PERSON] в Глухівській міській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа № 5/1990 від 04.01.1990 на підставі заяви фінансового відділу Глухівської міської ради. Заява фінвідділу не збереглась, відомостей про видане свідоцтво про право на спадщину немає (а.с. 126). Позивач є власником 2/3 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, жилою площею 16,1 кв.м, загальною площею 31,1 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.11.2019 після смерті її чоловіка [PERSON] (а.с. 10, 39, 71). Згідно з довідкою БТІ від 02.04.2025 житловий буд. [ADDRESS] зареєстрований в КП Глухівське БТІ, власниками є [PERSON] - 2/3 частики, та [PERSON] - 1/3 (а.с. 72). У державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право власності [PERSON] на 2/3 спірного будинку, право власності та іншу 1/3 не зареєстроване (а.с. 71). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили, що є найближчими сусідами позивача, тривалий час проживають відповідно у буд. [ADDRESS] та [ADDRESS] , з 1980 років там певний час проживала [PERSON] з чоловіком та донькою, а пізніше чоловік отримав квартиру по [ADDRESS] , і вони переїхали туди, а будинок використовували як дачу, садили город. Свідок [PERSON] також згадав, що після смерті чоловіка позивача хата стала завалюватись, але [PERSON] здавала її квартирантам, і ті жили в окремому підсобному приміщенні, були ще якісь квартиранти свідок точно не пам`ятає, але [PERSON] все одно часто приходила, займалась городом та подвір`ям. Також на підтвердження відкритого користування спірною частиною житлового будинку позивач надала численні квитанції про сплату комунальних послуг, договори з комунальними організаціями. Таким чином суд враховує, що позивач вже є власником 2/3 спірного домоволодіння (яке не поділене в натурі) та здатна набути у власність решту будинку, відсутність ознак самовільного будівництва спірного будинку, добросовісність заволодіння позивачем цим майном, відкритість та безперервність володіння нею будинком протягом більше 10 років, а також відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю, та приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved