Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~ТОВ "Українські фінансові операції" звернулося в суд з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за договором позики, вказавши суду, що 17.11.2023 відповідно до укладеного кредитного договору №4147170 з ТОВ «Лінеура Україна» відповідачка отримала кошти в сумі - 9300 грн. 00 коп., зі сплатою процентів, строком на 360 днів. \~ \~ \~ \~28.11.2023 відповідно до укладеного додаткового кредитного договору, до договору №4147170 від 17.11.2023, з ТОВ «Лінеура Україна» відповідачка отримала кошти в сумі - 500 грн. 00 коп., зі сплатою процентів, строком на 360 днів. а отже всього сума кредиту становить 9800 грн. 00 коп. Однак всупереч підписаним угодам, відповідачка не виконала умови договору, не сплатила відсотки за користування коштами, своєчасно не здійснила повне погашення позики, що стало причиною виникнення простроченої заборгованості. Ухвалою від 28.04.2025 було відкрито провадження у вказаній справі. Задоволено клопотання представника позивача, витребувано у АТ «ПриватБанк» відомості про наявність у відповідачки карткового рахунку та про переказ на нього кредитних коштів (а.с.99). Представник позивача заявив клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити, стягнути з відповідачки заборгованість в розмірі 74676 грн. 00 коп. Відповідачка в судове засідання не з`явилась повторно, заяви про розгляд справи без її участі не подавала. Однак остання подала на адресу суду відзив на позовну заяву, у якому вказала про заперечення позовних вимог, у їх задоволенні просить відмовити. Зазначає, що кредитний договір вона не укладала, кошти по ньому не отримувала. Разом із тим, посилається на неправомірність нарахування процентів відповідачем поза строком дії кредитного договору, а також на те, що такі проценти взагалі є очевидно завищеними і неспівмірними сумі боргу. Посилається і на відсутність доказів на підтвердження переходу до позивача прав у сумі, яка зазначена у договорі факторингу. Представником позивача було подано відповідь на відзив позивачки. Суд, оголосивши заяви сторін (їх представників), дослідивши подані докази, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом об`єктивно встановлено, що відповідачка зобов`язання по поверненню коштів, отриманих згідно укладеної кредитної угоди з ТОВ «Лінеура Україна» від 17.11.2023 №4147170 та додаткової угоди від 28.11.2023 не виконала в зазначений строк. 26.07.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ "Українські фінансові операції" було укладено договір факторингу, у відповідності до якого відбулось відступлення прав вимоги, зокрема, і за кредитним договором від 17.11.2023 №4147170 з додатком, що підтверджується копією витягу з реєстру Боржників до Договору (а.с.39). \~ \~ \~ \~З матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість в сумі 74676 грн. 00 коп., яка складається з : 9800 грн. 00 коп. заборгованості за тілом кредиту; 43708 грн. 00 коп. заборгованості за відсотками. \~ \~ \~ \~У відповідності до змісту кредитного договору від 17.11.2023 №4147170 (з додатковим договором від 28.11.2023) вбачається, що загальна сума кредиту становить 9800 грн. 00 коп. (9300 грн. 00 коп. отримана 17.11.2023 + 500 грн. 00 коп. отримана 28.11.2023). Строк користування кредитом 360 днів (п.1.3 договору). Відсоткова ставка знижена 0.50 % та 2 % стандартна (п.п.1.4.1-1.4.2 договору) (а.с. 22-36). Загальна вартість кредиту у грошовому виразі визначена у 76260 грн. (дод.1 до договору) (а.с. 21). Як вбачається із детального розрахунку, поданого представником позивача, за період з 17.11.2023 по 16.12.2023 включно кредитором застосовувалась знижена процентна ставка 0.5% за один день користування кредитом. В подальшому до дати закінчення дії договору 11.11.2024 застосовувалась процентна ставка 2% за день користування кредитними коштами (а.с.64-70). Договір кредиту між сторонами укладено 17.11.2023 та 28.11.2023 (додатковий договір), тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (24.12.2023), який обмежує максимальний розмір щоденної процентної ставки. Отже, саме такий розмір нарахування відсотків за вказаний період і береться судом до уваги. Суд відхиляє заперечення відповідачки про те, що вона ніби то не укладала вказані основний і додатковий кредитні договори, виходячи із такого. У кожному із цих договорів, а також у паспорті споживчого кредиту, інформаційному повідомлені, додатках до договорів містяться підписи відповідачки, виконані електронним підписом (одноразовим ідентифікатором) (набір цифрової комбінації) та зазначенням дати та часу його накладення. Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Ч.2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03вересня 2015року №675-VIII\~(далі\~Закон №675-VIII). Згідно із п.6 ч.1 ст.3 Закону №675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором\~дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор\~це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п.12 ч.1 ст. 3 Закону №675-VIII). Відповідно до ч.3 ст. 11 Закону №675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст. 11 Закону №675-VIII). Згідно із ч. 6 ст.11 Закону №675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч.8 ст.11 Закону №675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Ст.12 Закону №675-VIII визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 вказав, що важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Згідно зі ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»). Також, суд вважає безпідставними заперечення відповідачки з цього приводу і з тих підстав, що заперечуючи факт укладення кредитного договору, остання одночасно вважає безпідставним нарахування частини процентів по кредиту. Така позиція є дивною для особи, яка взагалі заперечує той факт, що вона такий договір укладала. На підтвердження вказаної позиції свідчить і те, що згідно відповіді, отриманої від АТ «ПриватБанк» чітко вбачається, що на рахунок, належний відповідачці 17.11.2023 та 28.11.2023 надійшли кошти в сумі 9300 грн. та 500 грн. відповідно, що відповідають за розміром та за датою сумам отриманого кредиту (а.с. 116-117). Отже заперечення відповідачки щодо ніби то не отримання вказаних коштів є очевидно неправдивими. Тому, позиція відповідачки характеризується недобросовісним використанням своїх процесуальних прав та введення суду в оману, з метою ухилення від виконання своїх цивільно-правових зобов`язань перед кредитором. Щодо укладення договору факторингу та підтвердження факту переходу права вимоги від первісного кредитора та правомірності продовження нарахування відсотків. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п.1 ч.1 ст.512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч.3 ст.512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг. Ст.514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Тлумачення наведених норм свідчить, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор. Тобто відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 909/1411/13, від 13.10.2021 у справі № 910/11177/20). Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору, та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійними. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц. Таким чином, позивач відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитними коштами у межах погодженого позикодавцем та боржником строку кредитування. Після закінчення строку його дії у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором відсотки. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2\~ст.1050 ЦК України. Отже, так само, безпідставними є твердження відповідачки про нарахування їй процентів поза межами строку кредитування, оскільки вони цілковито спростовуються матеріалами справи, зокрема і наданим позивачем розрахунком, з якого чітко вбачається, що нарахування відповідачці проведені за період з 17.11.2023 по 11.11.2024, при тому, що строк дії договору складає 360 днів (а.с.64-70). Твердження відповідачки про те, що позивач не мав права продовжувати нараховувати їй відсотки після відступлення прав вимоги на його користь від попереднього кредитора, також не ґрунтуються ні на вимогах закону, ні на судовій практиці, оскільки такі нарахування відбувались у межах строку дії кредитного договору. В матеріалах справи наявні підтвердження того факту, що саме борг відповідачки було відступлено на користь позивача, що чітко підтверджується, зокрема, і витягом із реєстру боржників (а.с. 39). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України стягненню з відповідачки на користь позивача підлягає сплачений судовий збір. \~Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то суд приходить до висновку про необхідність їх часткового стягнення з відповідачки на користь позивача. У відповідності до ч.8\~ст.141 ЦПК України:\~Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Так, представником позивача долучено до матеріалів справи договір про надання правової допомоги від 01.08.2024, предметом якого є надання юридичної допомоги позивачу в цілому, а не у конкретній справі (а.с.92-93). Також долучено копію акту приймання-передачі наданих послуг №4147170 до договору про надання правової допомоги від 01.08.2024 із зазначенням вартості наданих послуг у даній цивільній справі на суму 10000 грн. за підготовку та подачу позовної заяви (а.с. 38). Отже, складання типової позовної заяви було оцінено у 10000 грн. Суд вважає таку вартість послуг з правничої допомоги завищеною. У постановах Верховного Суду у\~справі № 905/1795/18\~та у\~справі № 922/2685/19, визначено, що\~суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved