Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач-2, [PERSON] ) про припинення користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права власності жилим приміщенням. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона на підставі рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.09.2012 року у справі № 2-3061/12, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 05.12.2012 року, та дублікату Свідоцтва, що має силу оригіналу, виданого 26.02.2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І.А. відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі Акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, є одноосібним власником кв. [ADDRESS] . Позивач зазначає, що 07.06.2009 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу позивач та відповідач-1 мають сина - [PERSON] , [INFO] . Вказаний шлюб між позивачем та відповідачем-1 було розірвано на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.11.2012 року. У період шлюбу позивачем та відповідачем-1, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.02.2012 року, було набуто у власність зазначену квартиру, право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.09.2012 року у справі № 2-3061/12 задоволено позовну заву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири № 54 . 13.05.2014 р. державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Шостак В.М., на підставі вищевказаного рішення суду, зареєстровано за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаної квартири, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено відповідний запис. Інша 1/2 частини квартири залишилась перебувати у власності [PERSON] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.11.2012 р. у справі № 2-3611/12 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму щомісячно, на утримання їхньої дитини [PERSON] , [INFO] , починаючи з 07.09.2012 року та до досягнення дитиною повноліття. На виконання вказаного рішення суду судом було видано виконавчий лист, на підставі якого Києво-Святошинським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. Позивач вказує, що з моменту ухвалення судом рішення про стягнення з [PERSON] аліментів та відкриття вищевказаного виконавчого провадження, відповідач-1 своїх зобов`язань щодо повної та своєчасної сплати аліментів не виконує. Постановою Київського апеляційного суду від 28.08.2019 року у справі № 369/1502/18 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , за період з 01.08.2016 року по 01.08.2018 року в сумі 99 025,15 грн. Позивач зазначає, що 19.02.2021 року головним державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управляння юстиції (м. Київ) Міщенко Л.М. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-3611/12, виданого 22.11.2012 року Києво-Святошинським районним судом Київської області, передано у власність [PERSON] належну [PERSON] 1/2 частину спірної квартири, в рахунок погашення суми боргу відповідача-1 зі сплати аліментів в розмірі 372 355,13 грн. 26.02.2021 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І.А., зареєстровано за позивачем право власності на належну [PERSON] 1/2 частину квартири, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено відповідний запис. Відтак, позивач являється одноосібним власником спірної квартири. Після набуття права власності на вказану квартиру, позивачем було виявлено, що у вказаній квартирі проживає відповідача-1 [PERSON] , а також зареєстрована та проживає мати відповідача-1 - [PERSON] (відповідач-2). Позивач вказує, що відповідачами проігноровано та не виконано її письмові вимоги про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку. Добровільних дій щодо зняття з реєстрації та звільнення житлового приміщення відповідачі не вчинили. Позивач зазначає, що відповідачі не мають жодного наміру звільняти належне позивачу житлове приміщення. Відповідачі не є членами сім`ї позивача, як власниці квартири, підстави для виникнення права користування житловим приміщенням між позивачем та відповідачами відсутні. Позивач не погоджувала і не надавала згоду на проживання та право користування набутою квартирою іншим особам, у тому числі колишньому власнику та членам сім`ї колишнього власника або іншим особам, які були зареєстровані та проживали за згодою колишнього власника. Позивач зазначає, що [PERSON] з 10.08.2001 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , власником якої з 2003 року є [PERSON] . Відтак, позивач стверджує, що відповідачі мають інше житло, де можуть проживати та не чинити позивачу перешкод у здійсненні нею права власності спірною квартирою. У зв`язку із здійсненням відповідачами позивачу перешкод по вселенню та проживанню у вказаній квартирі, [PERSON] у березні 2021 року зверталась із відповідною заявою до правоохоронних органів. Однак, відділенням № 1 Фастівського РУП ГУ НП в Київські області було рекомендовано позивачу для захисту своїх законних прав та інтересів звернутись до суду. Реєстрація та проживання відповідачів у належній позивачу на праві особистої власності квартирі, вчинення відповідачами дій спрямованих на перешкоджання позивачу по вселенню та проживанні у спірній квартирі, порушує право позивача на вільне користування, володіння та розпорядження належним їй нерухомим майном. 23.06.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про припинення користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права власності жилим приміщенням прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. 11.10.2021 року керівником апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області видано розпорядження № 694 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку із відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя. 11.10.2021 року протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями справа № 369/8408/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про припинення користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права власності жилим приміщенням розподілена у провадження судді Дубас Т.В. 13.10.2021 року головуючим-суддею Дубас Т.В., на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36, ст. 39 ЦПК України, було подано заяву про самовідвід у справі № 369/8408/21. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.10.2021 року дану заяву - задоволено. 13.10.2021 року згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа № 369/8408/21 розподілена у провадження судді Фінагеєвій І.О. 21.10.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області вищезазначену позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання. 26.12.2022 року через канцелярію суду [PERSON] , як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, подав до суду позов третьої особи до [PERSON] про повернення [PERSON] боргу за придбання приватної власності (квартири в [ADDRESS] ( [ADDRESS] на цей час) за його кошти, та матері [PERSON] . [PERSON] 22.02.2012 року в порядку ч. 3 ЦК України за кошти батьків у сумі 480 000 грн., в якому просив прийняти позов третьої особи до спільного розгляду з позовом [PERSON] , та визнати за [PERSON] право на повернення боргу [PERSON] за придбання квартири в [ADDRESS] , та його матері [PERSON] , а потім вони самі розберуться хто кому і скільки винен, а не ділити майно-квартиру, яка нікому не належить на законних підставах з 22.02.2012 року по цей час. 26.12.2022 року головуючим-суддею Фінагеєвою І.О., на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України, було подано заяву про самовідвід у справі № 369/8408/21. Ухвалою суду від 26.12.2022 року дану заяву - задоволено. 30.12.2022 року згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа № 369/8408/21 розподілена у провадження судді Волчко А.Я. 30.12.2022 року головуючим-суддею Волчко А.Я., на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України, було подано заяву про самовідвід у справі № 369/8408/21. Ухвалою суду від 30.12.2022 року дану заяву - задоволено. 06.01.2023 року згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа № 369/8408/21 розподілена у провадження судді Пінкевич Н.С. 16.01.2023 року головуючим-суддею Пінкевич Н.С., на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України, було подано заяву про самовідвід у справі № 369/8408/21. Ухвалою суду від 16.01.2023 року дану заяву - задоволено. 16.01.2023 року згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа № 369/8408/21 розподілена у провадження судді Ковальчук Л.М. 23.01.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області вищезазначену позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання. 02.03.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відмовлено у прийнятті позовної заяви третьої особи, як заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] до [PERSON] про повернення [PERSON] боргу за придбання приватної власності (квартири в [ADDRESS] ( [ADDRESS] на цей час) за його кошти, та матері [PERSON] [PERSON] 22.02.2012 року в порядку ч. 3 ЦК України за кошти батьків у сумі 480 000 грн. Вказану позовну заяву повернуто [PERSON] 07.03.2023 року через канцелярію суду [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] про повернення [PERSON] боргу за придбання приватної власності (квартири в [ADDRESS] ( [ADDRESS] на цей час) за його кошти та матері [PERSON] - [PERSON] , 22.02.2012 року в порядку ч. 3 ст. 57 СКУ за кошти батьків у сумі 480 000 грн., в якій просив прийняти зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з позовом [PERSON] та визнати за [PERSON] право на повернення боргу [PERSON] за придбання кв. [ADDRESS] , та його матері [PERSON] , а потім вони самі розберуться хто кому і скільки винен, а не ділити майно-квартиру, що їм не належала нікому, не на законних підставах з 22.02.2012 р. 27.09.2023 року в.о. керівника апарату суду видано розпорядження № 245 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи № 369/8408/21 у зв`язку із припиненням повноважень судді [PERSON] 27.09.2023 року протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями справа № 369/8408/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про припинення користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права власності жилим приміщенням розподілена у провадження судді Янченко А.В. 27.09.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області вищезазначену позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання. 27.11.2023 року головуючим-суддею Янченко А.В., на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України, було подано заяву про самовідвід у справі № 369/8408/21. Ухвалою суду від 27.11.2023 року дану заяву - задоволено. Під час автоматизованого розподілу 08.12.2023 року зазначеної справи засобами автоматизованої системи документообігу сформовано протокол щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Відповідно до даного протоколу призначення не відбулося, так як не вистачало потрібної кількості суддів для розподілу справи № 369/8408/21. У відповідності до ч. 4 ст. 31 ЦПК України та розпорядження Голови Києво-Святошинського районного суду Київської області № 369/8408/21/16276/2023 від 12.12.2023 р., справу № 369/8408/21 було передано на розгляд до Ірпінського міського суду Київської області, як найбільш територіально наближеного суду. 27.12.2023 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області повернуто до Києво-Святошинського районного суду Київської області для належного оформлення матеріали справи № 369/8408/21. 08.03.2024 року головуючим-суддею Кравчук Ю.В. було подано заяву про самовідвід у справі № 369/8408/21. Ухвалою суду від 11.03.2024 року дану заяву - задоволено. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями справа № 369/8408/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про припинення користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права власності жилим приміщенням розподілена у провадження судді Одарюк М.П. 14.03.2024 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області вищезазначену позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання. 24.04.2024 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області справу № 369/8408/21 передано за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Відповідно до розпорядження Голови Києво-Святошинського районного суду Київської області № 369/8408/21/10420/2024 від 27.05.2024 року про передачу справи № 369/8408/21 на розгляд суду, найбільш територіально наближеного до цього суду, дану справу було передано для розгляду на розгляд до Святошинського районного суду м. Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2024 року справу № 369/8408/21 передано в провадження судді Шум Л.М. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.06.2024 року відкрито провадження у справі 369/8408/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про припинення користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права власності жилим приміщенням в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі та встановлено відповідачам строк для подання до суду відзиву на позов. Натомість, відповідачі не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на позов, про причини неподання відзиву суд не повідомили. 30.09.2024 року ухвалою суду закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.12.2024 року. Представник позивача у судовому засіданні 02.12.2024 р. оголосив вступне слово, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові, та підтримав позовні вимоги у повному обсязі. У судовому засіданні 02.12.2024 року судом оголошено перерву до 03.02.2025 р. Відповідач-1 та його представники у судовому засіданні 03.02.2025 р. оголосили вступне слово та заперечували проти позову. У своїх усних поясненнях представник відповідача-1 - [PERSON] , стверджував про те, що позов є безпідставним та необґрунтованим. Представник відповідача-1 зазначав, що позивачем за рішенням суду неправомірно зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири, оскільки: по-перше, відсутнє рішення суду про визначення в натурі частки [PERSON] у кв. [ADDRESS] ; по-друге, на момент реєстрації, на підставі рішення суду, за [PERSON] права власності на 1/2 частини квартири вказане нерухоме майно перебувало під арештом, накладеним ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.07.2012 року у справі № 2-3061/12. При цьому, представник відповідача-1 стверджував, що накладений згідно ухвали суду арешт на квартиру на даний час так і не знятий. Також представник [PERSON] вказував, що позивач в межах виконавчого провадження не могла набути право власності на іншу 1/2 частину квартири, оскільки законом, у переліку майна на яке не може бути звернено стягнення, не передбачено майно, що належить боржникові-фізичній особі на праві власності або є його часткою у спільній власності необхідне для боржника, членів його сім`ї та осіб, які перебувають на його утриманні. У судовому засіданні 03.02.2025 року судом оголошено перерву до 19.02.2025 р. У судове засідання 19.02.2025 року з`явився представник позивача - адвокат Дяченко І.В., який поданий позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, наведених в позові. Також у судове засідання 19.02.2025 року з`явилися [PERSON] та його представники - Гуров О.В. (адвокат) та Проноза М.І. Проти позову заперечували та просили суд відмовити у його задоволенні. Відповідач-2 в судове засідання 19.02.2025 р. року не з`явився. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином. Причини своєї неявки суду не повідомив. В судове засідання [PERSON] та його представники - Гуров О.В. (адвокат) та [PERSON] не з"явилися, представник [PERSON] , адвокат Проноза М.І. подав клопотання про відкладення розгляду справи. В судове засідання 25.06.2025 не з`явився представник позивача - адвокат Дяченко І.В.,подав заяву про слухання справи у його відсутність. В судовому засіданні 14.07.2025 було досліджено матеріали справи та виступ сторін у судових дебатах. Суд, заслухавши думку та пояснення представника позивача, відповідача-1 та його представників, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 07.06.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області між позивачем та відповідачем-1 було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 79. За час подружнього життя у позивача та відповідача-1 народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.11.2012 року у справі № 2-3123/12, яке набрало законної сили 26.11.2012 року, шлюб між позивачем та відповідачем-1 було розірвано. Судом встановлено, що у період шлюбу позивачем та відповідачем-1, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.02.2012 р. було набуто у власність нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.09.2012 року у справі № 2-3061/12, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 05.12.2012 року, задоволено позовну заву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Виділено та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину спірної квартири. 10.07.2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Шостак В.М., на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.09.2012 року у справі № 2-3061/12, прийнято рішення (з відкриттям розділу), індексний номер: 14362101, про державну реєстрацію за [PERSON] прав на 1/2 частину квартири, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено відповідний запис № 6294575. Інша 1/2 частини спірної квартири залишилась перебувати у власності [PERSON] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.11.2012 року стягнуто з [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму щомісячно, на користь [PERSON] на утримання дитини, [PERSON] , [INFO] , починаючи з 07.09.2012 року та досягнення дитиною повноліття. Судом встановлено, що на виконання вищезазначеного рішення суду 22.11.2012 року судом було видано виконавчий лист, на підставі якого Києво-Святошинським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини, [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.06.2019 року у справі № 369/1502/18 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасне виконання зобов`язань по сплаті аліментів задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на дитину [PERSON] , [INFO] , за період з 01.08.2016 року до 01.08.2018 року в розмірі 40 984,50 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 28.08.2019 року у справі № 369/1502/18, апеляційну скаргу [PERSON] , який діє від імені та в інтересах [PERSON] , залишено без задоволення. Апеляційну скаргу [PERSON] , який діє від імені та в інтересах [PERSON] , задоволено частково. Змінено рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.06.2019 року у справі № 369/1502/18 в частині визначення розміру пені за прострочення сплати аліментів, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , за період з 01.08.2016 року по 01.08.2018 року в розмірі 99 025,15 грн. В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.06.2019 року залишено без змін. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.11.2023 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 18.01.2024 року, заяву [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухваленого 10.06.2019 року в межах розгляду справи № 369/1502/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасне виконання зобов`язань по сплаті аліментів, залишено без розгляду. Ухвалою Верховного Суду від 17.06.2024 року у справі № 369/1502/18 відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасне виконання зобов`язань зі сплати аліментів, за касаційною скаргою [PERSON] , подану його представником [PERSON] , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.06.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18.01.2024 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що 19.02.2021 року головним державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управляння юстиції (м. Київ) Міщенко Л.М. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-3611/12, виданого 22.11.2012 року Києво-Святошинським районним судом Київської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 07.09.2012 р. і до досягнення дитиною повноліття, передано, в рахунок погашення суми боргу [PERSON] в розмірі 372 355,13 грн., згідно з вказаним виконавчим листом, у власність стягувачу [PERSON] належну [PERSON] 1/2 частину спірної квартири. 26.02.2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І.А., відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі Акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, складеного 19.02.2021 р. головним державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Міщенко Л.М., видано [PERSON] дублікат свідоцтва, що має силу оригіналу, на 1/2 частину квартири, яка належала [PERSON] . Вказаний дублікат свідоцтва зареєстровано в реєстрі за № 532. 26.02.2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І.А. здійснено за [PERSON] державну реєстрацію права власності на 1/2 частину спірної квартири, яка належала [PERSON] , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис про право власності № 40818028. Згідно листа Комунального підприємства «БОЯРКА-ВОДОКАНАЛ» Боярської міської ради № 01-8/155 від 11.05.2021 року вбачається, що у спірній квартирі з 27.06.2012 року зареєстрована відповідач-2 [PERSON] 19.03.2021 року позивачем направлено на адресу відповідача-1 вимогу про добровільне виселення. Також 19.03.2021 р. позивачем направлено на адресу відповідача-2 вимогу про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку. Однак, вказані вимоги не виконані відповідачами в добровільному порядку. Зі змісту Акту про фактичне проживання в квартирі, складеного 31.05.2021 року мешканцями багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] ), слідує, що відповідачі продовжують проживати у спірному житловому приміщенні. Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18.02.1999 року). Пунктом 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У п. 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У п. 40-44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги)). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50)). Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (п. 47 рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді своїх рішень зауважує, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Як свідчать матеріали справи та встановлено судом, позивач, на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.09.2012 року у справі № 2-3061/12, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 05.12.2012 року, та на підставі виданого 26.02.2021 р. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І.А. дублікату свідоцтва, що має силу оригіналу, зареєстрованого в реєстрі за № 532, є власником спірної квартири. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою факту вже набутого права на нерухоме майно, шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відомості про речове право позивача на спірну внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Номер відомостей про речове право: 6294575 та 40818028). Суб`єкт, за яким зареєстровано право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому, відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном, як складової частини права власності. Саме таку правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункт 4.17.) та від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 61 та 62). Таким чином, судом встановлено, що на даний час [PERSON] є одноособовим власником спірної квартири. Факт державної реєстрації речових прав позивача на вказану квартиру, в силу п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», свідчить про визнання державою права власності [PERSON] на нерухоме майно. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. У відповідності до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 року у справі № 753/481/15-ц та постановах Верховного Суду від 09.10.2019 року у справі № 695/2427/16-ц та від 09.10.2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналогічні позиції сформульовані у постановах Верховного Суду від 15.08.2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 27.03.2019 року у справі № 465/8613/13-ц, від 17.07.2019 року у справі № 320/13248/14-ц, від 23.09.2019 року у справі № 329/398/18. З огляду на те, що право власності відповідача-1 на спірну квартиру, в силу ст. 346 ЦК України, припинено, тому припиненим є і право користування вказаним нерухомим майном. Судом у цій справі встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, сторони не ведуть між собою спільне господарство, спільним побутом не пов`язані. З матеріалів справи встановлено, що позивач не надавав відповідачам право користування належним [PERSON] нерухомим майном. Між сторонами по справі договори найму (оренди) на проживання у спірному житловому приміщенні не укладалися. У відповідачів відсутнє право користування чужим майном на підставі сервітуту, оскільки право члена сім`ї на користування житлом є похідним від права власності особи, членом сім`ї якої вона є. Позивач та відповідачі членами сім`ї не є. Як встановлено судом під час розгляду справи, після переходу права власності на квартиру від відповідача-1 до позивача, [PERSON] , яка є матір`ю попереднього власника, та колишній власник [PERSON] залишилися проживати у спірній квартирі. Тобто після переходу права власності на квартиру до позивача, відповідачі продовжують проживати в ній, чим чинять [PERSON] перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй власністю. Тобто відповідачі не будучи ані власниками спірної квартири, ані членами сім`ї позивача та не маючи права користування нею, проживають в ній без відповідної правової підстави, відмовляються в добровільному порядку виселитися зі спірної квартири та знятися з реєстраційного обліку, чим чинять перешкоди позивачу у вільному користуванні та розпорядженні своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Враховуючи вимоги позивача про визнання припиненим права користування спірною квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі ст. 8 Конвенції, суд вважає, що припинення права користування відповідачів спірним житлом відповідає такій пропорційності. Разом із тим, встановивши, що права позивача порушені у контексті ст. 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача, тому відповідач-1, як колишній власник нерухомого майна, та відповідач-2, як колишній член сім`ї колишнього власника, втратили право на користування спірною квартирою, оскільки вони не є членами сім`ї нового власника. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з 10.08.2001 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що вказана кв. [ADDRESS] з 05.09.2003 року на праві власності належить відповідачу-2 (матері відповідача-1) [PERSON] . Дане підтверджується наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 255096265 від 30.04.2021 року. Таким чином, інтереси позивача у справі, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього власника та члена сім`ї колишнього власника, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном, та які, як встановлено судом, мають інше житло, де можуть проживати та не чинити перешкод у здійсненні права власності позивачу. Приймаючи до уваги викладені вимоги матеріального та процесуального закону, оцінивши зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення зі спірної квартири відповідачів є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Положення ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, що не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім факту набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована, у тому числі в судовому порядку. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Подібна правова позиція за свої змістом викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 18.05.2023 року у справі № 344/5528/22 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2019 року у справі № 339/116/16-ц. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 09.05.2014 року) державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. У відповідності до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Як свідчать матеріали справи та було встановлено судом, позивачем набуто право власності на 1/2 частину квартири на підставі рішення суду, ухваленого в порядку поділу спільного майна подружжя, яким виділено та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна. Відтак, суд не бере до уваги доводи відповідача-1 про те, що позивач за рішенням суду не могла набути право власності на 1/2 частину квартири, оскільки відсутнє рішення суду про визначення в натурі частки [PERSON] у спірній квартирі. Крім того, суд звертає увагу, що виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, в розумінні ч. 1 ст. 370 ЦК України, є правом співвласника майна. Крім того, суд критично відноситься до доводів відповідача-1, стосовно того, що за позивачем за рішенням суду неправомірно зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири, оскільки, за доводами відповідача-1, на момент реєстрації за [PERSON] , на підставі рішення суду, права власності на 1/2 частини квартири вказане нерухоме майно перебувало під арештом, накладеним ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.07.2012 року у справі № 2-3061/12, виходячи з наступного. Судом встановлено, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.07.2012 року у справі № 2-3061/12 задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову. Накладено арешт на спірну квартиру. Заборонено Першій Київській обласній нотаріальній конторі, приватним нотаріусам Києво-Святошинського районного та Київського міського нотаріального округу, Боярській міській раді Києво-Святошинського району Київської області, комунальному підприємству «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради» вчиняти будь-які дії, спрямовані та/або пов`язані з відчуженням або передачею у користування спірної квартири. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.06.2014 р. у справі № 2-3061/12 скасовано заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою цього суду від 27.07.2012 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. 05.03.2018 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.06.2014 року у справі № 2-3061/12 задоволено заяву [PERSON] . Виправлено описку в ухвалі від 19.06.2014 року, де вказати «Скасувати заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 липня 2012 року, та зняти арешт і заборону на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] ». Судом встановлено, що у листі-відповіді № 144678/П-34923/19.1.3 від 05.11.2023 року, наданому на звернення [PERSON] , Міністерство юстиції України повідомило, що 15.08.2012 року в Єдиному реєстрі заборон Першою київською обласною державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.07.2012 року у справі № 2-3061/12 зареєстровано арешт на спірну квартиру (реєстраційний номер обтяження: 12872368). Також у вищевказаному листі-відповіді Міністерство юстиції України зазначило, що 08.07.2014 року в Державному реєстрі прав за результатом розгляду заяви № 7307504, поданої [PERSON] , про державну реєстрацію обтяжень (припинення арешту нерухомого майна) на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.06.2014 року у справі № 2-3061/12 державним реєстратором здійснено реєстрацію («припинення») запису про арешт нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження: 12872368), прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 14301012 та проведено державну реєстрацію припинення арешту нерухомого майна, зареєстрованого 15.08.2012 року. Крім того, судом встановлено, що у своєму листі-відповіді № 144678/П-34923/19.1.3 від 05.11.2023 року Міністерство юстиції України повідомило, що 10.07.2014 року в Державному реєстрі прав за результатом розгляду заяви від 13.05.2014 року № 6564921 державним реєстратором реєстраційної служби Києво-Святошинського управління юстиції Київської області Шостаком В.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу № 14362101) та здійснено державну реєстрацію права власності 1/2 квартири за [PERSON] на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.09.2012 року у справі № 2-3061/12. Отже, на момент (10.07.2014 року) прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав та здійснення державної реєстрації права власності на 1/2 частину спірної квартири за [PERSON] на підставі рішення суду, вказане нерухоме майно не перебувало під арештом. Також, суд не бере до уваги доводи відповідача-1 про те, що позивач неправомірно набула право власності на іншу 1/2 частину квартиру в межах виконавчого провадження, оскільки зазначені доводи є суб`єктивними, побудовані на припущеннях та не підтверджені жодними доказами. Як встановлено судом, підстави та правомірність набуття [PERSON] права власності на квартиру, як за рішенням суду, так і в межах виконавчого провадження, ніким не оспорено та на даний час не оспорюється. В матеріалах справи міститься зустрічний позов третьої особи, яа заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, [PERSON] , яка була подана ним 02.03.2023 року, яка містить зміст вимог аналогічній заяві, яку 02.03.2023 суддею Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. було розглянуто і прийнято ухвалу про відмову у прийнятті даної заяви. При цьому, при розгляді основного позову по даній справі ні представник відповідача [PERSON] , ні відповідач не підтвердили свою заяву, жодних клопотань з даного приводу не заявляли, а тому суд не розглядає дану заяву. Крім того, суд звертає увагу, що при розгляді даної справи у суду відсутні правові підстави надавати правову оцінку законності чи не законності набуття позивачем права власності на квартиру, оскільки дане питання не є предметом спору та не входить до предмету доказування у даній справі. Відповідачами належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами не спростовано доводів позивача та у процесі розгляду справи не надано. Відповідно до ч. 1-2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача 1 816,00 грн. пропорційно, по 908,00 грн., в рахунок відшкодування судового збору. На підставі ст. 41 Конституції України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 13, 81, 82, 263-265, 268, 273 ЦПК України, ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 328, 346, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 9, 109 ЖК України, суд -

Outcome: approved