Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-01 00:00:00

Позивач через свого представника адвоката Зіменко О.В. звернулась до суду із позовними вимогами про встановлення факту не проживання [PERSON] ( [INFO] зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] ) та [PERSON] ( [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] ) із спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини, та визнати їх такими, що не прийняли спадщину. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим 14.11.2022 Вільнянським відділом ДРАЦС у Запорізькому районі Запорізької області. За час життя [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На час її смерті разом із [PERSON] проживала без реєстрації донька [PERSON] , яка доглядала матір до дня смерті, здійснила витрати на її поховання, тощо. У встановлений законом строк [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Чепець О.С. Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області із заявою про заведення спадкової справи. 14.11.2022 приватним нотаріусом зареєстровано спадкову справу за №69/2022, що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 4.0301 га, кадастровий номер 2321587000:02:002:0010, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Михайло-Лукашівської (стара назва Привільненської) сільської ради, оригінали документів на яку позивач зберігає у себе. Враховуючи розбіжності у прізвищі померлої матері, зазначені в паспорті громадянина України та у Державному акті на право приватної власності на землю, на замовлення позивача Українським бюро лінгвістичних експертиз виконано експертний висновок від 14.10.2023 за №056\\1536-п, за змістом якого прізвища [PERSON] (паспорт громадянина України) та [PERSON] (державний акт на право приватної власності на землю) є ідентичними, що обумовлено особливостями перекладу у різні часи. Вказаний документ прийнято нотаріусом. Проте постановою приватного нотаріуса Чепець О.С. від 19.09.2024 за №749/02-31 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, з тієї підстави, що у спадковій справі наявна довідка Михайло-Лукашівської сільської ради від 17.10.2023 за №214, в якій зазначено, що померла [INFO] [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , з 1967 року по день смерті. Разом із нею були зареєстровані син [PERSON] , дочка [PERSON] . Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України він не заявив відмову від неї. Відповідно до довідки виконавчого комітету Михайло-Лукашівської сільської ради від 10.01.2025 за №03, за підписом старости Привільненського старостинського округу Гармаша С., [INFO] померла [PERSON] , яка по день смерті проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На час смерті разом із [PERSON] також були зареєстровані: син [PERSON] 1991 року народження, дочка [PERSON] 1989 року народження, які фактично разом із матір`ю [PERSON] не проживали. За наявною у Привільненському старостинському окрузі інформацією [PERSON] наприкінці 2013 року виїхав на постійне проживання до міста москва російської федерації; [PERSON] у 2020 році виїхала на постійне проживання до АР Крим. Похованням померлої [INFO] [PERSON] займалась її донька [PERSON] , яка проживала разом із матір`ю до часу смерті, без реєстрації, разом вели спільне господарство, утримували домоволодіння, здійснювали обробіток присадибної земельної ділянки. Після смерті [PERSON] , у лютому 2023 року її донька [PERSON] виїхала до іншої країни (за слів сусідів та родичів до Канади). Вказаними обставинами обумовлена необхідність звернення до суду із позовною вимогою про встановлення факту не проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання такими, що не прийняли спадщину: [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 23.04.2025 відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримала, наполягала на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача виконавчого комітету Михайло-Лукашівської сільської ради Запорізької області в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, щодо задоволення позову не заперечують. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим 14.11.2022 Вільнянським відділом ДРАЦС у Запорізькому районі Запорізької області, яка проживала та була зареєстрована за адресою [ADDRESS] . У встановлений законом строк [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Чепець О.С. Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області із заявою про заведення спадкової справи. 14.11.2022 приватним нотаріусом зареєстровано спадкову справу за №69/2022, що підтверджується витягом із Спадкового реєстру. Інші спадкоємці, окрім позивача, із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертались. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 4.0301 га, кадастровий номер 2321587000:02:002:0010, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Михайло-Лукашівської (стара назва Привільненської) сільської ради, оригінали документів на яку позивач зберігає у себе. Враховуючи розбіжності у прізвищі померлої матері, зазначені в паспорті громадянина України та у Державному акті на право приватної власності на землю, на замовлення позивача Українським бюро лінгвістичних експертиз виконано експертний висновок від 14.10.2023 за №056/1536-п, за змістом якого прізвища [PERSON] (паспорт громадянина України) та [PERSON] (державний акт на право приватної власності на землю) є ідентичними, що обумовлено особливостями перекладу у різні часи. Вказаний документ прийнято нотаріусом. Постановою приватного нотаріуса Чепець О.С. від 19.09.2024 за №749/02-31 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, з тієї підстави, що у спадковій справі наявна довідка Михайло-Лукашівської сільської ради від 17.10.2023 за №214, в якій зазначено, що померла [INFO] [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , з 1967\~року по день смерті. Разом із нею були зареєстровані син [PERSON] , дочка [PERSON] . Відповідно до довідки виконавчого комітету Михайло-Лукашівської сільської ради від 10.01.2025 за №03, за підписом старости Привільненського старостинського округу Гармаша С., [INFO] померла [PERSON] , яка по день смерті проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На час смерті разом із [PERSON] також були зареєстровані: син [PERSON] 1991 року народження, дочка [PERSON] 1989 року народження, які фактично разом із матір`ю [PERSON] не проживали. За наявною у Привільненському старостинському окрузі інформацією, [PERSON] наприкінці 2013 року виїхав на постійне проживання до міста москва російської федерації; [PERSON] у 2020 році виїхала на постійне проживання до АР Крим. Похованням померлої [INFO] [PERSON] займалась її донька [PERSON] , яка проживала разом із матір`ю до часу смерті, без реєстрації, разом вели спільне господарство, утримували домоволодіння, здійснювали обробіток присадибної земельної ділянки. Після смерті [PERSON] , у лютому 2023 року її донька [PERSON] виїхала до іншої країни (за слів сусідів та родичів до Канади). Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, згідно з ч.3 ст.1223 ЦК України. Відповідно до положень ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст.ст. 1220-1221, 1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. У рішеннях Європейського суду з прав людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року (справа № 12868/87) та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року (справа №\~22774/93) зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою. Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Обставини не проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , підтверджено доказами які містяться у матеріалах справи, а такоє показаннями свідка старости Привільненського старостинського округу Михайло-Лукашівської сільської ради [PERSON] , який у судовому засіданні пояснив, що він з 2020 року займає посаду старости Привільненського старостинського округу Михайло-Лукашівської сільської ради, йому достеменно відомо, що протягом цього часу [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , не проживають за зазначеною адресою та взагалі там не з`являлися, іноді до померло [INFO] .11.2022 [PERSON] приїздили її сестра з племінником. [PERSON] займалася її донька [PERSON] . Оскільки [PERSON] та [PERSON] у домоволодіння за адресою [ADDRESS] на час смерті матері [PERSON] , були зареєстровані, проте не проживали, а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому [PERSON] та [PERSON] як спадкоємці не прийняли своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] , а отже, не набули права на спадкове майно та вважаються такими, що не прийняли спадщину в розумінні ч.3 ст.1268 ЦК України. Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) та від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св210). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. З огляду на викладене, виходячи з інтересів особи щодо захисту права позивача на спадкування, зважаючи на те, що позивачка немає іншої можливості, окрім як в судовому порядку, встановити факт постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним способом захисту невизнаного права є звернення до суду. За встановлених обставин суд приходить до висновку про задоволення позову \~. Враховуючи те, що представник позивача не наполягав на стягненні судових витрат з відповідача, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved