Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-10 00:00:00

У травні 2025 року позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, зареєстрованого 16 березня 2019 року між нею і [PERSON] у Дружківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 29. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . З грудня 2024 року шлюбні відносини з відповідачем припинені через різні погляди, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Позивач вважає, що примирення між нею і відповідачем неможливе. За цих підстав позивач просить шлюб між нею і відповідачем розірвати та залишити дитину жити разом із батьком. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 02 червня 2025 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання сторони не з`явилися. Позивачем була подана заява, в якій просить задовольнити позовні вимоги та проводити розгляд справи без її участі. До початку судового розгляду відповідач також надав заяву, в якій позов визнав, просить справу розглянути без його участі. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне: Судом установлено, що 16 березня 2019 року у Дружківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області був зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON] , про що складений актовий запис № 29 та видано свідоцтво про шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Сторони мають малолітню дитину сина [PERSON] , який народився [INFO] . Згідно з позовною заявою сторони у грудні 2024 року припинили шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть, примиритися не бажають. Відповідно до\~статті 51 Конституції України, а також\~статті 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України\~передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Відповідно до\~ст. 110 СК України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі\~статтею 112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають суттєве значення. Сторони не бажають надалі перебувати у шлюбі та у своїх заявах наполягають на розірванні шлюбу, а тому відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Отже, враховуючи причини позову про розірвання шлюбу, викладені у позовній заяві, всі обставини життя сторін, зокрема небажання сторін зберегти шлюб, суд вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до статті 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач питання про відновлення її дошлюбного прізвища не ставила, тому прізвище позивачу після розірвання шлюбу необхідно залишити « [PERSON] », що не позбавляє її права змінити прізвище у позасудовому порядку. Щодо вимоги про залишення дитини жити з батьком, то суд зазначає, що згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою\~статті 7 СК України\~сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до частини першої\~статті 161 СК України\~якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) зазначено, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Тобто за змістом цієї постанови при розірванні шлюбу за відсутності між сторонами спору суд вправі вирішити питання про залишення дитини разом із матір`ю або батьком. Водночас суд звертає увагу, що згідно з частиною першою статті 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що після припинення сторонами шлюбних відносин син сторін залишився проживати постійно разом із батьком. Зокрема в матеріалах справи відсутні відомості з місця проживання, навчання дитини, медичних закладів, соціальних служб тощо. Крім того, суд бере до уваги, що в Україні введений воєнний стан та оголошено мобілізацію. Відтак питання щодо залишення чи визначення місця проживання дитини із батьком має вирішуватися судом із особливою ретельністю як із урахуванням інтересів батьків та їх дітей, так і суспільних та державних інтересів. Оскільки в даному випадку позивачем не надано доказів проживання дитини разом із відповідачем, а відповідач свою позицію щодо місця проживання дитини не висловлював, суд, виходячи з усіх обставин справи, вважає, що підстави для задоволення судом вимоги щодо залишення дитини з батьком відсутні. При цьому суд відзначає, що відповідно до частини 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Отже, за відсутності між сторонами спору місце проживання дитини може бути визначено за домовленістю сторін і без констатації місця проживання дитини в судовому рішенні. В свою чергу, за наявності між сторонами спору сторони не позбавлені права на звернення до органу опіки та піклування чи до суду з відповідним позовом із наданням належних доказів на підтвердження такої вимоги. Враховуючи вищенаведене, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Крім того, при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас статтею\~142\~ЦПК України,\~ч.\~3\~ст.\~7\~Закону України\~«Про судовий\~збір» \~встановлений порядок\~розподілу витрат\~у разі\~визнання позову,\~а саме\~у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Суд враховує, що відповідачем до початку розгляду справи по суті була подана письмова заява про визнання позову про розірвання шлюбу. Отже,\~з відповідача\~на користь\~позивача слід\~стягнути половину сплаченого нею при зверненні до суду судового збору в розмірі 605 грн. 60 коп.

Outcome: partial