Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

Представник [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. 21 грудня 1996 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб. Спільне життя між подружжям не склалось, сімейні стосунки як подружжя погіршились, шлюбні відносини припинені з початку 2000 року, спільне господарство не ведеться. Спільна заява сторін через органи РАГСУ не подавалась,оскільки [PERSON] уникає вирішення питання щодо розірвання шлюбу в добровільному порядку, що в свою чергу, не залишає позивачеві вибору, як тільки порушити питання стосовно розірвання шлюбу в судовому порядку. Причиною наміру позивача розірвати шлюб є непримиримі розбіжності в питаннях спільного співіснування, повна відсутність стосунків з відповідачем упродовж 25 років і, як наслідок, втрата почуття кохання та поваги одне до одного. Оскільки, шлюб носить формальний характер та його збереження не відповідає інтересам сторін, позивач просить суд розірвати шлюб укладений з [PERSON] . Провадження в справі відкрито 09.05.2025, відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача просив розглянути справи за його відсутності та задовольнити позов. Заперечень від нього щодо заочного розгляду справи не надходило. Відповідач повідомлений належним чином про день та час розгляду справи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Заяв та клопотань від нього в адресу суду не надходило, правом на подачу відзиву [PERSON] не скористався. За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. 223, 280 ЦПК України, за відсутності заперечень сторони позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Дослідивши докази наявні в матеріалах справи та надавши їм відповідну оцінку, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що 21 грудня 1996 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району міста Києва зареєстровано шлюб, укладений між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 1646, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу, копія якого долучена до матеріалів справи. Матеріали справи не дають підстави вважати, що сторони мають спільних неповнолітніх дітей. Сторона позивача вказує, що шлюбні стосунки між [PERSON] та [PERSON] фактично припинились в 2000 році, спільне господарство не ведеться. Примирення між позивачем та відповідачем не є можливим. Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про спільне проживання сторін, ведення спільного господарства. Доказів, які свідчили б про можливість примирення позивача та відповідача в ході розгляду справи також отримано не було. Також не було отримано доказів, які б свідчили про те, що розірвання шлюбу буде суперечити інтересам сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до приписів ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За обставин встановлених судом, суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача про розірвання шлюбу, оскільки його збереження не відповідає інтересам сторін. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище в зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, після реєстрації шлюбу позивач прізвище отримала прізвище чоловіка - « [PERSON] ». Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що позивач повернула дошлюбне прізвище " [PERSON] ", що підтверджується копію паспорту громадянина України (ID карта, видана 06.07.2021, орган № 8036) та карткою фізичної особи- платника податків, виданої позивачу Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі міста Києва , копія якої також міститься в матеріалах справи. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved