Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

09 травня 2025 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «Технопарк «Проскурів» про стягнення моральної шкоди в розмірі 251\~160 грн. 00 коп. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що з 2001 року по теперішній час вона безперервно перебуває на службі в органах прокуратури України. Станом на момент звернення із даною позовною заявою працює на посаді прокурора Окружної прокуратури міста Хмельницького. Позивачка зазначає, що свої службові обов`язки виконує сумлінно, жодного разу не була притягнута до дисциплінарної чи інших видів відповідальності, у зв`язку із виконанням службових обов`язків, дотримується основних принципів, моральних норм та правил прокурорської етики, що викладені у Кодексі професійної етики та поведінки прокурорів, затвердженому всеукраїнською конференцією прокурорів 27.04.2017 року. У зв`язку з наведеним, [PERSON] вважає, що відповідно до діючого законодавства, має перебувати під державними гарантіями незалежності, що зобов`язує, зокрема, як це визначено в пункті 5 статті 16 Закону України «Про прокуратуру», органи державної влади, органи місцевого самоврядування, інші державні органи, їх посадових та службових осіб, а також фізичних та юридичних осіб поважати незалежність прокурора та утримуватися від здійснення у будь-якій формі впливу на прокурора з метою перешкоджання виконанню службових обов`язків або прийняття ним незаконного рішення. 12 грудня 2024 року позивачку, як прокурора на службі, повідомлено про прийняте Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів (далі - КДКП) Рішення № 677дс-24 від 09.12.2024 року за результатами розгляду поданої щодо неї скарги директором ТОВ «Технопарк «Проскурів». Зі змісту даного Рішення їй стало відомо, що відповідачем ТОВ «Технопарк «Проскурів» 28.11.2024 року до КДКП подано дисциплінарну скаргу про вчинення позивачкою дисциплінарного проступку, що виявилося, на його думку, у неправомірних діях, які вчиненні позивачкою, як процесуальним прокурором, у кримінальному провадженні, причетним до якого є дане Товариство. У цій же дисциплінарній скарзі відповідач зазначає про не «добропорядність» [PERSON] , оскільки вона, як прокурор, має інвалідність, і що такий її статус, як і отримання нею пенсії, на його думку, ставить «під сумнів добросовісне ставлення до своїх службових обов`язків». При цьому іронічно акцентує увагу на розмірі пенсії, вважаючи її «немалою», однак не наводить жодних доказів спростування незаконності ані підстав призначення, ані підстав нарахування її пенсії. За результатами розгляду скарги ТОВ «Технопарк «Проскурів» Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів в діях позивачки ознак дисциплінарного проступку не встановлено, у відкритті дисциплінарного провадження відмовлено та зазначено, що «у скарзі та доданих до неї матеріалах не міститься жодних фактичних даних, які підтверджували б завідомо неправомірні, неякісні, вчинені усупереч закону та такі, що потягли настання певних негативних наслідків дії або бездіяльність прокурора Леськів Л.А. Щодо доводів скаржниці про вчинення прокурором [PERSON] дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, то таких даних також не встановлено». Позивачка стверджує, що поданою відповідачем 28.11.2024 року до КДКП дисциплінарною скаргою про вчинення позивачкою дисциплінарного проступку відповідач ТОВ «Технопарк «Проскурів» завдав їй моральної шкоди. Вина заподіювача моральної шкоди ТОВ «Технопарк «Проскурів» полягає у наступному. Відповідно до статті 43 Закону України «Про прокуратуру» визначено чіткий перелік підстав, за яких прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Разом з тим, діючим законодавством не передбачено підставу притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності виключено через наявність статусу інваліда. Не містить також жодних подібних обмежень і Кодекс професійної етики та поведінки прокурорів, затверджений Всеукраїнською конференцією прокурорів 27.04.2017 року, який визначає основні принципи, моральні норми та правила прокурорської етики, якими повинні керуватися прокурори при виконанні своїх службових обов`язків та поза службою. Відповідач у своїй скарзі, яка стала предметом перевірки щодо [PERSON] , як прокурора, КДКП умисно, поруч із нормативно регламентованими підставами притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності, зазначив про абсолютно необґрунтовану підставу - наявність у позивачки інвалідності, з тим, щоб заздалегідь викликати у комісії негативне суб`єктивне ставлення до [PERSON] у ході проведення дисциплінарного провадження та ґрунтуючись на них, домагатися визнання її винною також у інших доводах, викладених в своїх скарзі, зокрема, під час здійснення нею процесуальної діяльності у кримінальному провадженні. Позивачка вказує, що моральна шкода, завдана відповідачем полягає у наступному: наявна у неї інвалідність з дитинства завжди створювала низку незручностей та зусиль в її житті, цей статус часто завдавав та завдає їй як фізичного так і морального дискомфорту, зокрема через те, що з 2001 року вона перебуває на публічній службі. Таке посилання відповідача у скарзі призвело до душевних страждань, джерелом яких стало насамперед посягання на соціальний статус позивачки, авторитет, честь і гідність, особистісні переконання, на її самооцінку, стан, місце в суспільстві, сформовану систему її міжособистісних зв`язків та відносин. Все це, безумовно, пов`язано з правами та основними свободами людини, гарантованими Конституцією. У весь час, після того, як позивачці стало відомо про таке «звинувачення», вона відчуває глибокі душевні переживання: через гостроту переживань в неї знизилась здатність досягати мети, погіршився сон та звичне спілкування з колегами, знайомими людьми. Вона стала перебувати у почуттях розпачу та беззахисності, порушилися нормальні життєві зв`язки, звичний ритм життя. Указаний стан супроводжують часті головні болі. Визначаючи розмір відшкодування заподіяної відповідачем моральної шкоди, позивачка вважає, що цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення її розміру є сума, яку відповідач зазначив в своїй скарзі на неї - 251 160 грн., оскільки вочевидь, саме такий розмір отриманої нею пенсії по інвалідності за 2023 рік, став для нього «приводом та підставою» звинувачення позивачку, як прокурора, у недобросовісному виконанні своїх службових обов`язків. Отже, на підставі викладеного позивачка просить суд стягнути з ТОВ «Технопарк «Проскурів» на її користь моральну шкоду в сумі 251 160 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 13 травня 2025 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 03 червня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 01 липня 2025 року представник відповідача ТОВ «Технопарк «Поділля» подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи та про повернення до стадії підготовчого провадження у справі. Ухвалою суду від 09 липня 2025 року постановленою судом в судовому засіданні без оформлення окремого документа, відповідачу було відмовлено у задоволенні клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження. В судовому засіданні [PERSON] підтримала вимоги позову, просила його задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Технопарк «Поділля» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подав. Суд за згодою позивачки ухвалив проводити розгляд справи за відсутності представника відповідача на підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК України, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду даної справи по суті. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши надані докази, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з наступних мотивів. Судом об`єктивно встановлено, що з 2001 року по теперішній час [PERSON] безперервно перебуває на службі в органах прокуратури України. Станом на день розгляду справи судом позивачка працює на посаді прокурора Окружної прокуратури міста Хмельницького 28 листопада 2024 року до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів (далі - КДКП) відповідачем ТОВ «Технопарк «Поділля» подано дисциплінарну скаргу про вчинення позивачкою дисциплінарного проступку. У тексті вказаної скарги, з-поміж іншого, зазначено «Окрім цього, звертаю Вашу увагу на те, що прокурор Окружної прокуратури м. Хмельницького [PERSON] , як і більшість прокурорів Хмельниччини, що стало відомо завдяки засобам масової інформації та стало предметом службового розслідування розпочатого Офісом генерального прокурора, має групу інвалідності та отримує немалу пенсію за 2023 рік вона отримала 251\~160 грн. (згідно даних декларації), а відтак вказаний факт також може свідчити про її добропорядність та її ставлення до виконання своїх службових обов`язків.» Згідно Рішення № 677дс-24 від 09.12.2024 року за результатами розгляду скарги ТОВ «Технопарк «Проскурів» Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів в діях позивачки ознак дисциплінарного проступку не встановлено, у відкритті дисциплінарного провадження відмовлено та зазначено, що «у скарзі та доданих до неї матеріалах не міститься жодних фактичних даних, які підтверджували б завідомо неправомірні, неякісні, вчинені усупереч закону та такі, що потягли настання певних негативних наслідків дії або бездіяльність прокурора Леськів Л.А. Щодо доводів скаржниці про вчинення прокурором [PERSON] дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, то таких даних також не встановлено». Позивачка [PERSON] звертаючись до суду з даним позовом посилається на те, що їй відповідачем було завдано моральної шкоди посиланням у скарзі від 28 листопада 2024 року, поданої ним до КДКП, на наявність у неї інвалідності як підстави сумніватись у її добропорядності та її ставлення до виконання своїх службових обов`язків. Пунктом 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] зазначила, що ТОВ «Технопарк «Поділля» було їй завдано моральної шкоди неправдивими звинуваченнями, зазначеними ним у скарзі від 28.11.2024 року, поданій до КДКП. Позивачка оцінила завдану їй моральну шкоду у розмірі 251 160 грн. 00 коп., яку просить стягнути з відповідача на її користь. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина у заподіянні шкоди, про що зазначено у п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди». За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає. Тож при зверненні з позовом про відшкодування заподіяної майнової шкоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З аналізу зазначених положень, вбачається, що учасники справи мають передбачені процесуальним законом права та обов`язки, а обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог норм ЦПК України позивач повинен довести обставини, на які він посилається в позовній заяві, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачка [PERSON] обґрунтовує вимогу про відшкодування завданої їй відповідачем моральної шкоди в тому числі фактом неправомірної поведінки відповідача, проте не надає доказів порушення відповідачем будь-яких норм права. Натомість, право на оскарження дій прокурора закріплено у статті 24 КПК України, а також у статті 55 Конституції України, яка гарантує право на оскарження в суді дій органів державної влади, посадових і службових осіб, в тому числі і працівника прокуратури. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки інформації чи ідей, які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає демократичного суспільства (Карпюк та інші проти України, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). Необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). У рішенні ЄСПЛ «Лінгенс проти Австрії» суд також розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. У даній справі зазначена ТОВ «Технопарк «Поділля» у скарзі від 28.11.2024 року інформація щодо наявності у позивачки інвалідності та отримання нею «немалої» пенсії що «може свідчити про її добропорядність та її ставлення до виконання своїх службових обов`язків» є оціночним судженням відповідача, її не можливо витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є суб`єктивною оцінкою фактів, і лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями. Разом з тим, в пункті 17 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що публічна служба це діяльність на\~державних політичних\~посадах,\~у державних\~колегіальних органах, професійна діяльність\~суддів,\~прокурорів,\~військова служба,\~альтернативна (невійськова)\~служба,\~інша державна\~служба,\~патронатна служба\~в державних органах,\~служба в\~органах влади\~Автономної Республіки\~Крим,\~органах місцевого самоврядування. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року у справі № 760/23818/20 зазначено, що у разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи та вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, враховує положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказано, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю й потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики в засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Таким чином, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова та вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати й мають виявляти більшу терпимість. У цій категорії справ суду необхідно надати оцінку балансу права особи на свободу вираження поглядів, а також права особи на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Отже,\~позивачка -\~прокурор Окружної\~прокуратури м.\~Хмельницького [PERSON] \~є державним службовцем,\~яка обіймає\~публічну посаду,\~а відповідно,\~межа допустимої критики та\~обсяги поширеної\~інформації щодо\~неї є\~значно ширшими, оскільки вона\~безпосередньо відіграє\~важливу роль\~у діяльності\~держави та її дії\~становить суспільний\~інтерес.\~Позивачка повинна\~бути готова\~до підвищеного рівня\~критики,\~прискіпливої уваги суспільства й\~підвищеної зацікавленості\~суспільства її\~діяльністю та/або особистим життям\~тощо,\~адже вона,\~обираючи кар`єру\~публічної особи, погодилися на таку увагу. Завдання моральної\~шкоди явище\~завжди негативне,\~проте з\~цього не слідує,\~що будь-яка\~завдана моральна\~шкода породжує\~зобов`язання\~з її відшкодування.\~Покладення обов`язку\~відшкодувати завдану\~моральну шкоду\~може мати місце\~лише за\~умови,\~коли шкода\~була викликана\~протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Підсумовуючи викладене, суд виснує, що позивачкою не доведено будь-яких порушень закону висловлюваннями, зазначеними відповідачем ТОВ «Технопарк «Проскурів» у скарзі, поданій ним до КДКП 28.11.2024 року, що є підставою для відмови у задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed