Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

06.06.2024 року адвокат Хомич А.М., діючи від імені та в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом про захист немайнових прав на використання імені та недоторканості ділової репутації. В обґрунтування заявлених позовних вимог представником позивачки [PERSON] - адвокатом Хомичем А.М. зазначено, що в травні 2024 року, здійснюючи моніторинг засобів масової інформації [PERSON] , дізналася про порушення відповідачем її права на використання імені, немайнового права на недоторканість ділової репутації. Зокрема, в статті, що розміщена за адресою [INFO]/ під назвою «[INFO]», що була опублікована [INFO] . В статті розміщена інформація наступного змісту: «[INFO] ». Також у статті розміщено її фотознімок. Враховуючи відсутність обвинувального вироку, який набрав законної сили щодо [PERSON] , відповідачем в оспорюваній статті порушено немайнове право позивачки на використання імені. Зазначення імені підозрюваного чи обвинуваченого до набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього є порушенням ч. 4 ст. 296 ЦК України, незалежно від того чи така особа є публічною. Крім того, публікація про яку йдеться вище, доведена до необмеженого кола осіб. У поширених відповідачем відомостях міститься інформація про те, що позивачка є злочинцем та особою, яка порушує вимоги закону. Однак, зазначена інформація є неправдивою та не відповідає дійсності. Згадування прізвища [PERSON] в контексті незаконної діяльності дискредитують останню. Тому поширення інформації про [PERSON] , як про особу, яка причетна до отримання неправомірної вигоди, незаконного збагачення, однозначно негативно впливає на суспільну оцінку позивачки, її ж якостей в очах оточуючих, відтак є такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] .. Спірні висловлювання набули негативного значення і сприймаються суспільством негативно, створюючи враження, що позивачка діє всупереч законодавству України, що, в свою чергу, руйнує оцінку її ділових та професійних якостей. Поширення недостовірної інформації негативного змісту має особливості, що здатні негативно вплинути на сприяння та сприймання особи позивачки. Це має здатність потенціювати формування і розповсюдження негативного ставлення до соціально-психологічних характеристик та особистих якостей особи позивачки, а також заподіяти шкоду її немайновим правам. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення ТОВ «УП Медіа» до [PERSON] , що в свою чергу, впливає на зниження цінності особи позивачки. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивачки [PERSON] в очах оточуючих, порушивши її честь, гідність та ділову репутацію. Просив визнати такою, що порушує немайнове право [PERSON] на використання імені, інформацію, що міститься за посиланням [INFO] під назвою « [INFO]», що була опублікована [INFO] наступного змісту: «[INFO] »; зобов`язати відповідача видалити зазначену інформацію, яка порушує право на використання імені [PERSON] , що міститься за посиланням [INFO] під назвою « [INFO]», що була опублікована [INFO] наступного змісту: «[INFO] ». 03.07.2024 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г., після усунення недоліків, постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче провадження. 29.07.2024 року відповідачем подано відзив на позов, відповідно до змісту якого останні заперечували проти заявлених позовних вимог, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. ТОВ «УП Медіа» є власником вебсайту www.pravdacom.ua, який являється незалежним, демократичним медіа. Головна мета сайту - створення простору для плюралізму думок та дискусії щодо проблем, які є надзвичайно гострими у часи складні для українського суспільства. Одна з резонансних справ у 2019 році була пов`язана з керівницею одного з Головних департаментів Офісу Президента України. НАБУ повідомили, що разом із керівницею департаменту доступу до інформації було затримано і - ексзаступницю Міністра культури України (2011 р.). Про ці події повідомляли на офіційних сайтах НАБУ, офісу Президента, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Ця тема активно обговорювалася тривалий час у різних ЗМІ, в соціальних мережах, а відтак була гостро-соціальною та мала неабияке суспільне значення. Відповідач також стверджував у відзиві, що відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про інформацію» закріплюється право на поширення суспільно необхідної інформації, тобто інформації, що є предметом суспільного інтересу, і у такому випадку право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. 08.08.2024 року подано відповідь на відзив. 14.08.2024 року подано заперечення. 03.03.2025 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її ж представник підтримали заявлені позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. [PERSON] також підтвердила, що їй було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, було обрано запобіжний захід тримання під вартою із застосуванням застави. Позивачка стверджувала, що кримінальне провадження щодо неї було сфабрикованим і підтвердженням тому є та обставина, що 30.01.2025 року Печерським районним судом міста Києва складений відносно неї обвинувальний акт повернуто прокурору у зв`язку з невідповідністю вимогам КПК України для усунення недоліків. Наразі у провадженні суду не перебуває на розгляді кримінальне провадження щодо неї. 12.06.2025 року представник відповідача ТОВ «УП Медіа» подала заяву про проведення судового засідання у справі за позовом [PERSON] , призначеного на 30 червня 2025 року, без участі представника ТОВ «УП «Медіа». При ухваленні рішення просила врахувати поданий відзив на позовну заяву та долучені до нього докази. Заслухавши позивачку та її представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] о 22:46 за адресою [INFO]/ було розміщено публікацію під назвою « [INFO]» наступного змісту: «[INFO] ». Джерело: співрозмовник «Української правди» в Офісі президента. Деталі: [PERSON] обіймала посаду заступниці міністра культури [PERSON] з вересня 2010 по жовтень 2011 року. (а.с.12). Власником зазначеного веб-сайту www.pravda.com.ua є ТОВ «УП Медіа». Зазначену обставину визнано відповідачем у своєму відзиві на позов. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Хомич А.М., звертаючись до суду з позовом, зазначає, що відповідачем ТОВ «УП Медіа» було порушено немайнові права на використання імені та недоторканість ділової репутації [PERSON] .. Відповідач ТОВ «УП Медіа» заперечували проти позову, зазначивши, що події, пов`язані з корупційним скандалом про які зазначено у публікації попередньо були висвітлені на офіційних сторінках НАБУ, Офісу Президента, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Крім того, відповідачем не зазначено про те, що її обвинувачено, натомість зазначено лише про підозру. Оскільки позивачка є публічною особою - інтерес до її особи є виправданим. Разом з тим, з боку відповідача, відсутні будь-які порушення чинного законодавства України щодо честі, гідності та ділової репутації позивачки, а також будь-яких інших її ж немайнових прав. Судом також встановлено, що інформація про яку йдеться у позові була доступна за наступними посиланнями: офіційного сайту НАБУ за посиланням [INFO]; офіційного Telegram-каналу офісу Президента за посиланням [INFO]; офіційного сайту Спеціалізована антикорупційна прокуратура за посиланням [INFO]/. Зокрема, 12 листопада 2019 року о 19:42 з`явилась офіційна інформація від НАБУ, що передувало розміщенню інформації на вебсайті Відповідача. Так на офіційному сайті НАБУ 12-11-2019 19:42 опубліковано інформацію під назвою - посадовицю Офісу Президента викрито «на гарячому» наступного змісту: 12 листопада детективи Національного бюро під процесуальним керівництвом прокурорів САП викрили та затримали за підозрою у отриманні неправомірної вигоди учасників організованої злочинної групи, серед яких - працівниця Офісу Президента України. Внаслідок проведення операції «під прикриттям» (негласних слідчих розшукових дій) детективи НАБУ задокументували вимагання неправомірної вигоди у розмірі 300 тис. дол..США з фізичної особи за сприяння у призначенні на керівну посаду до НАК «Нафтогаз України». Керівницю одного з Головних департаментів Офісу Президента України, її спільницю - ексзаступницю Міністра культури України (2011 р.) - та інших учасників угруповання затримали безпосередньо після одержання першого траншу неправомірної вигоди у сумі 150 тис.дол.США. Осіб затримано відповідно до ст. 208 КПК України. Наразі здійснюються невідкладні слідчі дії, до яких залучені працівники СБУ. Вирішується питання повідомлення про підозру. Застереження. Відповідно до частини першої статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. (а.с.60-62). За даними офіційного сайту Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, 12 листопада 2019 року розміщено інформацію аналогічного змісту тій, що була розміщена в цей же день на офіційному сайті НАБУ.(а.с. 54). [INFO] на офіційному сайті НАБУ опубліковано інформацію про обрання запобіжних заходів посадовиці Офісу Президента та ексзаступниці міністра, стаття розміщена за посиланням: [INFO]/ (а.с.50). Крім того, вже [INFO] на вебсайті «Главком» за посиланням [INFO] опубліковано статтю під назвою «[INFO]» (а.с.57-62) У зазначеній вище статті йдеться про наступне: «Вищий антикорупційний суд обрав запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб для колишньої заступниці міністра культури [PERSON], яка затримана у справі отримання хабаря за призначення на керівну посаду у НАК «Нафтогаз». Відповідне рішення у п`ятницю оголосила слідча суддя [PERSON] . Застосувати до підозрюваної [PERSON] , [INFO] , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб до 13.01.2020 року включно, взяти [PERSON] , 1978 року народження, під варту в залі суду», - сказала слідча суддя [PERSON]. Також суд визначив підозрюваній [PERSON] заставу в розмірі 576 тис. 300 грн. Прокурор САП просив арештувати колишню заступницю міністра культури [PERSON] з можливістю внесення застави у розмірі 7 млн 634 тис. грн. За його словами, підозрювана має змогу сплатити вказаний розмір застави, оскільки вона володіє автомобілем BMWX6 2016 року, може дозволити собі орендувати квартиру вартістю 2,5 тис. дол. на місяць, має квартиру у Києві площею 101 кв м і вартістю у 150 тис. дол., а також будинок у столиці по [ADDRESS] вартістю 4 млн. 425 тис. грн, на вул. Ірпінській - площею 97 кв м і вартістю 4,5 млн. грн., а також нерухомість на Кловському Узвозі вартістю 900 тис. грн. Прокурор також розповів, що під час обшуків у автомобілі [PERSON] було виявлено і вилучено боргові розписки на 342 тис. дол. 12 листопада детективи НАБУ затримали керівника одного з головних департаментів Офісу президента та її спільницю - ексзаступницю міністра культури України (2011 р.), за вимагання 300 тисяч доларів за сприяння у призначенні на керівну посаду до НАК «Нафтогаз України».» Також, [INFO] 2019 року на вебсайті «УКРІНФОРМ» (державне інформаційне агентство) за посиланням [INFO] опубліковано статтю ВАКС арештував ексзаступницю міністра культури із заставою понад 570 тисяч (а.с.63- 65). Як видно зі змісту статті опублікованій [INFO] 2019 року на вебсайті «УКРІНФОРМ» у ній було поширено наступну інформацію: «[INFO]". Відповідне рішення у п`ятницю оголосила слідча суддя [PERSON], повідомляє Укрінформ. "[INFO].» Зазначені статті перебувають у вільному доступі в мережі Інтернет і не видалені, станом на теперішній час. Під час судового розгляду, позивачка не заперечувала, що була затримана Антикорупційним бюро за підозрою у шахрайстві, щодо складання відносно неї обвинувального акту, який 30.01.2025 року Печерським районним судом міста Києва повернутий прокурору для усунення недоліків. Зазначає лише про відсутність відносно неї обвинувального вироку суду, який набрав законної сили. Судом також встановлено, що постановлена Печерським районним судом міста Києва 30.01.2025 року ухвала у кримінальному провадженні за обвинуваченням серед інших і [PERSON] про повернення обвинувального акту у кримінальному провадженні , внесеному до ЄРДР за №52019000000000970 від 31.10.2019 року прокурору у зв`язку з невідповідністю вимогам КПК України для усунення недоліків станом на 09.09.2025 року не набрала законної сили, перебуває на стадії апеляційного провадження. (а.с.128-133). У відповідності до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про інформацію» закріплюється право на поширення суспільно необхідної інформації, тобто інформації, що є предметом суспільного інтересу, і у такому випадку право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Відповідно до Закону України «Про державну підтримку медіа, гарантії професійної діяльності та соціальний захист журналіста» згідно ч.3 п.1 Статті 11-1 Журналіст має право не розкривати джерело інформації або інформацію, яка дає можливість встановити джерела інформації. Посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 484/2781/19-ц (провадження № 61-13499св20)). Вирішуючи питання про порушення права на презумпцію невинуватості необхідно брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 2000 року у справі «Дактарас проти Литви»). Із поширеної інформації зрозуміло, що особа Позивача лише підозрюється і розслідування подій, які цікавлять суспільство, ще не закінчено, а отже, і остаточні висновки, в тому числі щодо причетних осіб, будуть зроблені в подальшому. Стаття 10 Конвенції захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу; та надають «достовірну та точну» інформацію, як того вимагає журналістська етика. Поширення інформації про ім`я та фото підозрюваної у скоєнні злочину особи в засобах масової інформації до набрання чинності вироку суду є складним і чутливим питанням, яке потребує балансу між правом на свободу вираження думок та правом на повагу до приватного життя і презумпцію невинуватості. Про це говорить практика ЄСПЛ. Отже, ключовий принцип при поширенні імені підозрюваної особи - баланс між інтересами громадськості та приватними інтересами, Наприклад: Рішення ЄСПЛ від 07 лютого 2012 року Axel Springer AG v. Germany (№ 39954/08): У цій справі Суд постановив, що розголошення імені відомої особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, може бути допустимим, якщо існує громадський інтерес до цієї інформації. Позивачка, в обґрунтування заявлених вимог також зазначає, що «при цьому порушення прямої законодавчої заборони на використання імені підозрюваної чи обвинуваченої особи до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї не може тлумачитись як критика у засобах масової інформації чи висвітлення її слів та вчинків, про що йдеться у положеннях згаданої декларації, зважаючи і на те, що відповідач не наділений правовим статусом засобу масової інформації». Однак, таку обставину спростовано відповідачем, оскільки вебсайт www.pravda.com.ua є зареєстрованим онлайн-медіа, а на момент поширення інформації мало статус ЗМІ. Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про інформацію», чинної на моменту публікації, засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації. Вебсайт www.pravda.com.ua виконувала та виконує функцію незалежного демократичного ЗМІ та слугує технічною платформою для розповсюдження новин відповідно до умов публічної оферти. Стосовно заборони на використання імені особи, суд звертає увагу, що відповідно до практики ЄСПЛ ця заборона не є абсолютною, судам необхідно зважати на те, чи порушує це презумпцію невинуватості чи ні. Критерії для цієї категорії справ, вперше було сформовано у справі «Аксель Шпрінгер АГ проти Німеччини» (№2). Вони допомагають збалансувати право на використання імені особи, яке є складовою права на приватність, та право на свободу слова. Це, зокрема: 1) наявність суспільного інтересу; 2) відомість фігуранта публікації; 3) попередня поведінка фігуранта публікації; 4) метод отримання інформації та її достовірність; 5) зміст, форма та наслідки публікації тощо. Верховний суд України у справі 757/35116/19-ц зробив наступні висновки, зокрема: «Верховний Суд враховує, що поширена [PERSON] та оспорювана [PERSON] інформація не суперечить, закріпленому в статті 62 Конституції України та частині другій статті 6 Конвенції, принципу презумпції невинуватості, не містить тверджень про винність позивача у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення, а лише вказує на його зв`язок із кримінальним провадженням, яке було закрито внаслідок визнання неконституційною статті 368-2 КК України. При цьому, існування такого зв`язку підтверджено, зокрема і судовим рішенням, яке набрало законної сили та було прийнято за результатами розгляду клопотання представника [PERSON] (ухвала Печерського районного суду від 20 лютого 2019 року в справі № 757/5607/19-к). За таких обставин, Верховним Судом не встановлено підстав вважати, що оспорювана позивачем інформація поширена [PERSON] [INFO] на веб-сайті телеканалу «24», а також в ефірі цього телеканалу в програмі «Право на гідність» є такою, що не відповідає дійсності, порушує немайнові права позивача та потребує спростування.» Таким чином, суд доходить висновку, що використання імені позивачки є таким що відповідає висновкам ЄСПЛ, оскільки відповідачем збережено баланс між свободою слова та правом на приватне життя, а відтак видалення цієї інформації буде вважатись обмеженням права на свободу слова. Крім того, відповідно до постанови «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» від 29.09.2016 № 10 інформація може вважатись суспільно необхідною, якщо її поширення сприяє: інформуванню про діяльність та поведінку публічних осіб, тобто осіб, які обіймають посади публічної служби та/або користуються публічними ресурсами, а також, у ширшому значенні, осіб, які відіграють певну роль у громадському житті - в політиці, економіці, мистецтві, соціальній сфері, спорті чи у будь-якій іншій сфері. Згідно Резолюції 1165 (1998) Ради Європи. Комітет Міністрів публічні фігури - це особи, які займають державні посади і/чи використовують державний ресурс, а також усі ті, хто відіграє певну роль у громадському житті, чи то в галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи будь-якій іншій сфері. У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У ст. ст. 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їхніх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. А відтак, принцип прозорості та право громадськості на інформацію можуть переважати над правом на конфіденційність та захист особистої репутації публічної особи. При цьому, слід окремо зазначити, що у даному випадку не порушуються норми частини другої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 і частини першої статті 62 Конституції України щодо презумпції невинуватості. Адже в публікаціях Відповідача не йдеться про винуватість конкретної фізичної особи, зокрема, про наявність усіх юридичних ознак складу кримінального правопорушення. А навпаки, в статті зазначено про підозру, що саме по собі унеможливлює встановлення доведеності вини, оскільки це процесуальна дія, яку вчиняє слідчий або прокурор і якою він офіційно засвідчує, що вважає конкретну особу ймовірно причетною до злочину. Крім того, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені (рішення ЄСПЛ в справі "Дактарас проти Литви" від 24 листопада 2000 року). Відтак, суд доходить висновку, що [PERSON] являється публічною особою, діяльність якої підлягала громадському контролю та становила суспільний інтерес. Інформування про підозру у вчиненні шахрайських дій - інформування про діяльність та поведінку публічних осіб. Верховний суд у справі №761/8035/16-ц дійшов висновку, що громадськість має право на отримання такої інформації. Розглянувши справу «Санді Таймс проти Великобританії» (1979) суд відмітив, що вирішуючи, чи має право засіб масової інформації подавати спірну публікацію, в першу чергу треба відповісти на питання - чи має предмет обговорення важливий суспільний характер. Суд постановив, що питання, поставлене «Санді таймс» в публікації, дійсно цікавило суспільство. А якщо питання, поставлене ЗМІ, дійсно має значимий суспільний характер, то обмеження свободи вираження поглядів з боку держави вважається необґрунтованим. За рішенням Суду по справі «Лінгенс проти Австрії» (1986): «Хоча преса не повинна переступати меж, встановлених inter alia, для "захисту репутації інших осіб», на ній лежить обов`язок повідомляти інформацію та ідеї на політичні теми так само, як і в інших сферах, які становлять громадський інтерес. І не лише засоби масової інформації мають завдання повідомляти таку інформацію та ідеї, а й громадськість має право отримувати їх». ЄСПЛ у рішенні від 07 лютого 2012 року у справі «Von Hannover v. Germany», заяви № 40660/08, 60641/08, зазначив, що зображення особи є одним із головних атрибутів її особистості, оскільки воно розкриває унікальні характеристики особи і відрізняє особу з-поміж інших. Право на захист свого зображення є одним із головних складових особистого розвитку, яке передбачає, передусім, право особи контролювати використання цього зображення, зокрема і не дозволяти його опублікувати. При встановленні балансу між захистом приватного життя та свободою вираження поглядів ЄСПЛ наголошує на необхідності враховувати, по-перше, внесок, зроблений фотографією або статтею до обговорення, що має загальний інтерес. Визначення того, що є предметом загального інтересу, залежатиме від обставин справи. Зокрема Суд визнавав існування такого інтересу не лише в публікаціях стосовно політичних питань чи злочинності, але також коли воно стосувалося спорту або відомих митців. Тобто, інформування про можливі злочинні схеми в політичному колі - не може не бути предметом загального інтересу демократичного суспільства. Європейський суд, у справі "Кроне Ферлаг ГмбХ і Ко КГ" проти Австрії», де позивач, член парламенту, оскаржував публікацію своєї фотографії поруч зі статтею, в якій він був звинувачений у незаконному отриманні трьох заробітних плат дійшов висновку до того, що не має значення, чи є особа відомою суспільству, треба встановити, чи вийшла вона на публічну арену. Позивач як політик, безумовно, вважається такою особою. Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наводить наступні вирішальні чинники, які необхідно брати до уваги під час врівноваження права на репутацію за статтею 8 та свободи вираження поглядів за статтею 10: внесок до обговорення, що становить загальний інтерес; наскільки відомою є відповідна особа і яким є предмет повідомлення; попередня поведінка відповідної особи; зміст, форма і наслідки публікації; обставини, за яких була зроблена фотографія; і тяжкість накладеного покарання (Axel Springer AG проти Німеччини, № 39954/08, 7 лютого 2012; Couderc і Hachette Filipacchi Associes проти Франції № 40454/07, CEDH 2015). У Рішенні ЄСПЛ від 24.06.2004 у справі "Ганновер проти Німеччини" (Hannover v. Germany) (заява N 59320/00), заява N 59320/00: Суд визнав, що журналісти мають право публікувати фотографії публічних осіб, якщо це стосується питань загального інтересу. Рішення ЄСПЛ у справі Mosley проти Великої Британії (2011): Суд визнав, що публікація фотографій публічної особи, яка займає впливову посаду, зокрема глави спортивної організації, може бути виправданою, якщо є підстави для вважання, що це стосується питань загального інтересу. З огляду на зазначене, суд доходить висновку, що ТОВ «УП «Медіа», опублікувавши [INFO] року о 22:46 на своєму веб-сайті www.pravda.com.ua за адресою [INFO]/ публікацію під назвою « [INFO]» не порушило немайнове право позивачки на використання імені, така інформація відповідала дійсності, опублікована з дотриманням вимог Закону України «Про інформацію», а відтак не може бути видалена, як така, що опублікована з порушенням ст. 269 ЦК України. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). З огляду на викладене вище, позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «УП Медіа» про захист честі, гідності та ділової репутації, не підлягають задоволенню судом. За правилами ст. 141 ЦПК України, підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed