Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі свого представника - адвоката Кочергіної С.О. звернулася до суду із позовом до Одеської міської ради про визнання права власності, яким просить: - визнати за громадянкою України [PERSON] , (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на 1/3 частку у праві власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 62,20 кв.м, в тому числі житловою площею 36,6 кв.м. В обґрунтування позовних вимог, позивач [PERSON] зазначає, що вона є власником 1/3 частки у праві власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу №11402, укладеного на Одеській товарній біржі від 01.12.1995. Деякий час тому вона вирішила розпорядитись своєю часткою у праві власності на квартиру та подарувати її своїй доньці. Але наприкінці березня 2024 року позивач виявила втрату Договору №11402 через свою необережність. З цього приводу вона звернулась із відповідною заявою від 29.04.2024 до Відділу поліції № 3 Одеського районного управління поліції №1, яка зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журнал єдиного обліку) за № 12086, про що надано талон- повідомлення єдиного обліку №12086 від 31.05.2024. Але вжитий захід розшуку документу результату не приніс. Також позивач зверталася до Одеської товарної біржи про надання їй дублікату договору, та оголошення в газету «ЧОРНОМОРСЬКІ НОВИНИ» про розшук договору. КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР позивачу було надано повідомлення про те, що станом на 31.12.2012 згідно з записом у реєстровій книзі право власності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано за фізичною особою [PERSON] . Із відповіддю КП БТІ ОМР та копією Договору № 11402, позивач звернулась до нотаріуса з метою оформлення дарування належної їй частці у праві власності на квартиру. Але нотаріусом було повідомлено, що державна реєстрація права власності на її частку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня, та було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії без оригіналу Договору № 11402, про що видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії 19.06.2024 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О.В. Таким чином, позивач без документу який підтверджує право власності на 1/3 частку квартири, позбавлена права вільно розпорядитись нею, хоча є власником зазначеної частки, так як купила її на законних підставах відповідно до вимог законодавства яке діяло у 1995 році, уклавши договір купівлі-продажу, будучи членом біржі на Одеській товарній біржі 01.12.1995. Ухвалою судді Пересипського районного суду м. Одеси від 27.06.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено дату підготовчого судового засідання. Ухвалою судді Пересипського районного суду м. Одеси Далеко К.О. від 16.04.2025 року вказану цивільну справу прийнято до свого провадження, призначено розгляд справи у підготовчому засіданні. Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 16.06.2025 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник до судового засідання не з`явилися. Від представника [PERSON] адвоката Кочергіної С.О. надійшли до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, в яких вони також наполягали на задоволенні позовних вимог. Відповідач Одеська міська рада не забезпечив явку свого представника до судового засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, причин неявки не повідомив, відзиву на позов суду не надав, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, який причини неявки не повідомив, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Фіксування судового засідання не здійснювалось технічним записом, згідно ч.2 ст.247 ЦПК України. Судом встановлено, що 01.12.1995р. між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (покупці) з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] (продавці) з другої сторони, укладено договір № 11402 купівлі-продажу нерухомого майна на Одеській товарній біржі, у відповідності до умов якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] купили квартиру [ADDRESS] , яка складається із трьох кімнат. Договір № 11402 від 01.12.1995р. купівлі-продажу квартири зареєстрований в Журналі реєстрації 07.02.1996 року Одеським міським бюро технічної інвентаризації під №446, у реєстровій книзі 133 пр. на сторінці 107. Таким чином, [PERSON] , (РНОКПП [NUMBER] ) набула право власності на 1/3 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 62,20 кв.м, в тому числі житловою площею 36,6 кв.м. Згідно висновку оцінювача про вартість майна від 21.03.2024 року, вартість 1/3 квартири становить 611814,55 гривень. Вказаний договір купівлі-продажу нотаріально засвідчений не був, однак сторони по договору домовилися щодо усіх істотних умов і відбулося повне його виконання, а укладався він на біржі так як це не суперечило законодавству того часу. Покупці, свої обов`язки за договором виконали, сплатили вказану в договорі суму відповідачам. Продавці виселилась з квартири в зазначений договором строк та знялись з реєстраційного обліку. Після підписання договору покупці сплачували всі комунальні послуги, володіли та користувалися даною квартирою. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] . Як зазначає позивач у позовній заяві, вона виявила бажання розпорядитись своєю часткою у праві власності на квартиру та подарувати її своїй доньці. Але наприкінці березня 2024 року позивач виявила втрату Договору №11402 через свою необережність. З цього приводу вона звернулась із відповідною заявою від 29.04.2024 до Відділу поліції № 3 Одеського районного управління поліції №1, яка зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журнал єдиного обліку) за № 12086, про що надано талон - повідомлення єдиного обліку №12086 від 31.05.2024. Але вжитий захід розшуку документу результату не приніс. Також позивач зверталася до Одеської товарної біржи про надання їй дублікату договору, та було подано оголошення в газету «ЧОРНОМОРСЬКІ НОВИНИ» про розшук. Із відповіддю КП БТІ ОМР та копією Договору № 11402, позивач звернулась до нотаріуса з метою оформлення дарування належної їй частці у праві власності на квартиру. Згідно наданої відповіді нотаріусом було повідомлено, що державна реєстрація права власності на її частку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня, та було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії без оригіналу Договору № 11402, про що видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії 19.06.2024 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О.В. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. У відповідності до ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (ч. 1ст. 47 цього Кодексу). Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до частини 1 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину), товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов, а саме: якщо вона являє собою куплю-продаж, допущений до обороту на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. (ч. 2ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»). Тобто, чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч. 2ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», дозволяло укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. Оскільки в даних правовідносинах наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу -ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування сторонами спірного правочину ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Таким чином, сторони виконали всі умови договору купівлі-продажу, у результаті яких наступили юридичні наслідки, а саме одна сторона передала іншій квартиру. Отже, докази щодо виконання умов договору купівлі-продажу ніким не спростовані та свідчать про те, що позивач є добросовісним набувачем нерухомого майна. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі статтею 224 ЦК України (в редакції 1963 року, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (стаття 128 ЦК України (у редакції 1963 року). До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. У даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між продавцями [PERSON] , [PERSON] та покупцями [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . При цьому, здійснивши державну реєстрацію в Одеському Бюро Технічної Інвентаризації право власності на вказану квартиру на підставі договору купівлі - продажу за № 11402 від 01.12.1995 року, держава цим самим визнала право власності позивача на 1/3 частину квартири, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Як вбачається із матеріалів справи, оригінал договору купівлі-продажу нерухомого майна від 01.12.1995 року за № 11402 , зареєстрований на Одеській товарній біржі, але було втрачено позивачем. Визнання права власності на нерухоме майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Судом встановлено, що у зв`язку з відсутністю оригіналу договору купівлі-продажу позивач не має можливості розпорядитися придбаним нерухомим майном. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Аналізуючи зміст наведених норм цивільного законодавства, виходячи із основних принципів цивільного процесу, зокрема змагальності і диспозитивності, враховуючи, що на час укладання договору купівлі-продажу мала місце суперечність законодавства, приймаючи до уваги той факт, що відсутні підстави нікчемності правочину, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, а навпаки, позивач після набуття права на нерухоме майно в повному обсязі не може користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, що сторони вказаного вище договору домовились щодо всіх важливих його умов і відбулось повне виконання договору, а також відсутність на даний час у позивача оригіналу правовстановлюючого документу та можливості в позасудовий спосіб отримати дублікат договору, суд приходить до висновку, що вимога [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Outcome: approved