Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

04 жовтня 2024 року до Піщанського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, подана до суду в інтерсах позивача його представником адвокатом Швачкою В. Ю., в якій представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) заборгованості за договором позики у сумі 221 149, 25 грн. (двісті двадцять одна тисяча сто сорок дев`ять гривень 25 копійок), що складається з: основний борг - 47200,00 грн., інфляційні втрати - 2 545,97 грн., 3 проценти річних - 1483,28 грн., неустойка - 169 920, 00 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 24 липня 2023 року [PERSON] (позивач) надав [PERSON] (відповідач) позику у розмірі 47 200 (сорок сім тисяч двісті) гривень, що підтверджується оригіналом розписки, яка знаходиться у Позивача (копія додається), час повернення позики за розпискою - до 10 серпня 2023 року. Оригінал розписки від 24.07.2023 написаний та підписаний власноручно Відповідачем. Тобто, Відповідач підтвердив факт отримання коштів та факт прийняття на себе зобов`язання повернути кошти у встановлений термін. Станом на 27 серпня 2024 року відповідач позику позивачу не повернув. Представник позивача зазначає, що статтею 1047 Цивільного кодексу України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладеннядоговору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватись належний чином, відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Згідно з правилами частини першої ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом. Наявність оригіналу розписки у позивача свідчить про існування зобов`язання у відповідача, що підлягає виконанню. На час подання позову у позивача наявний оригінал розписки, що підтверджує наявність боргу відповідача, що підлягає поверненню, на суму 47 200,00 грн. Крім того, в розписці зазначається, що при порушенні терміну повернення позики більше одного календарного дня нараховується до суми заборгованості 30% за користування позикою за кожний місяць прострочки. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Частиною 1 ст. 551 ЦК України передбачено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Відповідно до ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Термін повернення позики, що зазначений у розписці - 10 серпня 2023 року, отже, з 11 серпня 2023 року боржник зобов`язаний сплатити 30% за користування позикою за кожний місяць прострочки, що станом на 27 серпня 2024 року складає 169 920, 00 грн. (47200/100*30*12=169920). Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму відповідно до ст.625 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідачем своєчасно не повернуто позику, то він зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, що складає 2 545,97 грн. (розрахунок наведено в додатку 1) та 3-ох процентів річних від простроченої суми сум, що складає 1483,28 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 жовтня 2024 року дану позовну заяву було передано для розгляду судді Нестеруку В.В. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, враховуючи, що відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, судом 04 жовтня 2024 року було направлено запит до Піщанської селищної ради Піщанського району Вінницької області щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] 17 жовтня 2024 року на адресу суду від Піщанської селищної ради Вінницької області надійшла відповідь за вих. № 1743 від 10 жовтня 2024 року, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21 жовтня 2024 року в даній справі було відкрито провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 14 годину 00 хвилин 19 листопада 2024 року. 19 листопада 2024 року, 08 січня 2025 року та 11 лютого 2025 року судове засідання в даній цивільінй справі було відкладено у звязку з відсутністю у суду відомостей про належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи. Ухвалою суду від 12 березня 2025 року було витребуваноу\~позивача \~ [PERSON] оригінал\~розписки про\~позику грошових\~коштів від\~24\~липня 2023\~року,\~ відповідно\~до якої\~ [PERSON] \~отримав від\~ [PERSON] \~грошові кошти\~в розмірі\~47200,00\~гривень,\~в судовому\~засіданні оголошено\~перерву до 11 години 00 хвилин 11 квітня 2025 року. 04 квітня 2025 року на поштову адресу суду від позивача [PERSON] надійшов оригінал розписки. 11 квітня, 08 травня, та 04 червня 2025 року судові засідання було відкладено із-за неявки відповідача. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Швачка В.Ю. в судове засідання 17 липня 2025 року не з`явилися, проте в матеріалах справи наявні клопотання представника позивача про розгляд справи без участі, в яких представник просить суд розглянути справу без участі позивача та його представника за наявними матеріалами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в жодне судове засідання по даній справі, в тому числі і призначене на 17 липня 2025 року не з`явився, про судові засідання призначені на 04 червня 2025 року та 17 липня 2025 року був повідомлений належним чином, що підтверджується зворотніми рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 0610252582390 та № 0610260161060 з відміткою відділення поштового зв`язку про невручення по причині адресат відсутній за вказаною адресою. При цьому суд враховує, що відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відзиву на позовну заяву та будь-яких заяв та клопотань від відповідача на адресу суду не надходило. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). В частині\~1\~ст.\~280\~ЦПК України\~передбачено,\~що суд\~може ухвалити\~заочне рішення\~на підставі\~наявних у\~справі доказів\~за одночасного\~існування таких\~умов: відповідач\~належним чином\~повідомлений про\~дату,\~час і\~місце судового\~засідання; відповідач\~не з`явився\~в судове\~засідання без\~поважних причин\~або без\~повідомлення причин; відповідач\~не подав\~відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин неявки два рази, відзив на позовну заяву не подав, суд, за згодою\~позивача,\~вважає за\~можливе проводити\~заочний розгляд\~справи та\~ухвалити заочне\~рішення, на\~підставі наявних\~у справі\~доказів,\~відповідно до\~положень ч.\~1\~ст.\~280,\~ч.\~4\~ст.\~223\~ЦПК України. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вивчивши правові норми, що регулюють дані правовідносини, приходить до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити частково з наступних підстав. Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до норм статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з нормами параграфу 1 Глави 5 «Докази та доказування» ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності, достатності. На підставі наданих суду доказів встановлено, що згідно оригіналу розписки від 24 липня 2023 року відповідач [PERSON] отримав в позику у [PERSON] грошові кошти в сумі 47200 грн, які зобов`язався повернути до 10 серпня 2023 року. (а.с. 7 копія, 70-оригінал) Відомостей про повернення грошових коштів матеріали справи не містять. Між сторонами виник спір з приводу повернення суми позики. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами\~Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року\~(із змінами та доповненнями). З огляду на положення частини 1\~статті 202 Цивільного кодексу України\~укладена між сторонами угода визнається правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ч. ч. 2 та 4\~статті 202 Цивільного кодексу України\~передбачено, що двосторонні правочини є договорами, в яких погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Відповідаю до правової позиції, висловленої Верховким Судом України, у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16, від 12.10.2019 року у справі № 604/1038/16. Крім того, відповідно до практики Верховного Суду, викладеної в постановах від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18, від 16 червня 2022 року у справі № 344/17277/20, від 20 вересня 2023 року в справі № 760/22898/20, наявність невиконаного боргового зобов`язання підтверджує наявність саме оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] на підставі договору позики від 24.07.2023 року отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 47200 грн., які зобов`язався повернути до 10 серпня 2023 року, однак взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення позики не виконав. Процентів за позикою сторони не встановлювали. Проте встановлено неустойку, так згідно тексту розписки при порушенні терміну повернення позики більше одного календарного дня нараховується до суми заборгованості 30% за користування позикою за кожний місяць прострочки. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статті 530 ЦПК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до змісту статей 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Разом з тим відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні було запроваджено воєнний стан в Україні з з 05:30 24.02.2022 строком на 30 діб, який потім був подовжений. Законом України 16.04.2025 №4356-IX затверджено Указ Президента України від 15 квітня 2025 року № 235/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", за яким продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 09 травня 2025 року строком на 90 діб до 08 серпня 2025 року. Таким чином, наслідки невиконання цивільно-правових зобов`язань у період дії в Україні воєнного стану за договорами позики змінились. Зокрема, боржники за такими договорами звільняються від оплати штрафу, пені, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та іншої відповідальності. Відтак, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки в сумі 169920 грн. 00 коп., інфляційних втрат в розмірі 2545 грн. 97 коп. та трьох відсотків річних в розмірі 1483 грн. 28 коп. є безпідставними, оскільки не відповідають приписам пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та не підлягають до задоволення. З огляду\~на наведене\~належна до\~стягнення з\~відповідача на\~користь позивача\~сума заборгованості\~за договором\~позики від\~24.07.2023\~року становить\~47200 грн. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідачем не було надано до суду жодного доказу, який би спростував обставини позову та факту наявності боргу. Встановивши наявність оригіналу складеної відповідачем розписки про отримання в борг у позивача коштів суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики (розпискою) суми боргу у розмірі 47200 грн. Оскільки відповідач в судове засідання не з`явився та належними доказами не спростував доводи позивача, враховуючи що оригінал розписки надано суду позивачем, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, та враховуючи те, що позичальник не виконує взятті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення суми позики, суд приходить до висновку, що у позивача виникло право вимоги повернення вказаної суми заборгованості. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем, відповідно до квитанції № 0885-1220-5140-0308 від 19 вересня 2024 року сплачено 2211 грн. 49 коп. судового збору, тому з відповідача на користь позивача також слід стягнути судовий збір в розмірі 464,41 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, згідно з п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, витрати на професійну правничу допомогу. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 9000 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно положень ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. В частині 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Частиною 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). З п. 22 вказаної постанови вбачається, що у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. На підтвердження витрат, понесених у зв`язку із наданням правничої допомоги до суду подано копії договору про надання правової (правничої) допомоги № 01/08/24-21 від 01.08.2024 року укладеного між [PERSON] та адвокатським об`єднанням "Юридичні технології", акт наданих послуг від 27 серпня 2024 року, відповідно яких вартість наданих адвокатським об`єднанням послуг становить 9000 грн., (а.с. 8-10) Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). Суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15. При цьому суд звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за борговою розпискою. Справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною. Участі в судових засіданнях адвокат не приймала. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в даній справі не є співмірним з складністю справи та виконаними адвокатом роботами, обсягом наданих послуг, а тому, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що витрати на правничу допомогу мають складати 3000 грн.

Outcome: partial