Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-10 00:00:00

Представниця позивача [PERSON] адвокат Чаплієва К.В. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна, в обґрунтування позовних вимог зазначивши наступне. Так, [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 22 квітня 2000 року. В шлюбі у сторін народився спільний син [PERSON] , [INFO] , який на даний час являється повнолітнім і проходить строкову службу в Збройних Силах України. Протягом шлюбу сторонами було придбано нерухоме майно - будинок з земельними ділянками та рухоме майно - автомобіль. Довіреністю від 15.02.2013 року [PERSON] уповноважувала [PERSON] бути її представником щодо оформлення на її ім`я земельних ділянок, а позивач в свою чергу уповноважував відповідачку керувати та розпоряджатися його автомобілем ТОYОТА САMRY HIBRID, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] .На даний час зі спільного сімейного майна залишились земельні ділянки в с. Осівці Брусилівського району Житомирської області, які були приватизовані на ім`я відповідачки, та спільний садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , придбаний на підставі договору купівлі - продажу. Через постійні непорозуміння в родині 14 березня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва шлюб між сторонами було розірвано. Позивач протягом багатьох років намагався в досудовому порядку улагодити з відповідачкою питання розподілу майна подружжя (а саме щоб будинок та земельна ділянка в с. Осівці залишились їх спільному сину), але відповідачка весь час тягнула з вирішенням даного питання, а після 24.02.2022 взагалі перестала відповідати на спроби позивача улагодити цей спір. Позивач весь час утримує дане майно, оплачує комунальні послуги, відповідачка являється власницею даного будинку лише на паперах, тому що як власник майна ніякої участі в його утриманні не приймає. Враховуючи наведене, позивач був вимушений звернутись з позовною заявою про визнання спільно нажитим майном подружжя даного будинку та поділу його в рівних частинах між сторонами. Також представниця позивача зазначила, що 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19», яким було встановлено, що на строк дії карантину продовжуються усі основні процесуальні строки, серед яких і строки позовної давності. При цьому постановою КМУ від 27.06.2023 № 651 з 30.06.2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричинений коронавірусом SARS-CoV-2, було відмінено. Отже, на думку представника позивача, трирічний строк позовної давності для пред`явлення позову про поділ майна після розірвання шлюбу позивачем не пропущено. Просила визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , житлова площа 36, 4 кв.м., загальною площею 77, 1 кв.м., з надвірними будівлями; сарай літ. «Б», погріб літ. «Пг», вбиральня літ. «У», огорожа літ. № 1, розташований на земельній ділянці площею 0, 2500 гектарів, яка була надана в користування для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, якій надано кадастровий номер 1820983601:01:002:0469, реєстраційний номер 21461407, номер запису 1133 в книзі 2А; та визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку за кожним. Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 26 березня 2025 р. у вказаній цивільній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 20 червня 2025 підготовче провадження у вказаній цивільній справі було закрито та вказану цивільну справу було призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представниця позивача адвокат Чаплієва К.В. позовні вимоги [PERSON] підтримала, просила позов задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, будучі належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, що підтверджується відповідними оголошеннями про виклик до суду на офіційному сайті Судової влади України, про причини своєї неявки суду не повідомила, у зв`язку з чим зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представниці позивача та дослідивши подані нею письмові докази, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони у справі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 22.04.2000 р. перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2019 р. (а.с. 11-13). 08.05.2012 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області Отрищенком О.І., відповідачкою [PERSON] було придбано цілий житловий будинок [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 1820983601:01:002:0469, площею 0, 2500 га, наданої в користування для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Житлова площа будинку становить 36,4 кв.м., загальна 77,1 кв.м. Зазначений договір було зареєстровано в Комунальному підприємстві «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради за реєстраційним номером 21461407, № запису 1133 в реєстровій книзі 2-А (а.с. 15). Також судом встановлено, що згідно з витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності земельна ділянка з кадастровим номером 1820983601:01:002:0496, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 18). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Так, звертаючись до суду з даним позовом, представниця позивача [PERSON] просила визнати житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , спільним майном подружжя та поділити вказаний будинок між сторонами шляхом визнання за кожним з них права власності на частку вказаного будинку. При цьому, оскільки судом встановлено, що спірний будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , було придбано відповідачкою [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку від 08.05.2012 р. в період шлюбу з позивачем, доказів набуття відповідачкою [PERSON] вказаного будинку за власні кошти суду надано не було, на думку суду, зазначений будинок є спільною сумісною власністю сторін як колишнього подружжя. Разом з тим, Велика Палата ВС у своїй постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зазначила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Отже, окрему позовну вимогу [PERSON] щодо визнання спірного житлового будинку спільним майном подружжя суд вважає неефективним способом захисту його права та в її задоволенні вважає за необхідне відмовити. Щодо позовної вимоги [PERSON] стосовно поділу спірного житлового будинку суд зазначає наступне. Так, ч. 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)). За таких обставин суд вважає можливим здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності на частину вказаного житлового будинку за кожним, задовольнивши таким чином позовні вимоги [PERSON] в цій частині. На підставі викладеного, ст.ст. 3, 21, 60, 70, 71 СК України, ст. 368 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», та

Outcome: partial