Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

Позивач звернулася до Оболонського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача на свою користь додаткові витрати на утримання дитини, викликані її хворобою, у розмірі 71082,60 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що після розірвання шлюбу з відповідачем двоє їхніх спільних неповнолітніх синів залишилися проживати з нею. Позивач зазначила, що відповідач, хоча й зобов`язаний за рішенням суду сплачувати аліменти, робить це нерегулярно та має заборгованість. Позивач наголосила, що їхній старший син, [PERSON] , з 2016 року має тяжку хворобу та потребує постійної дороговартісної гормональної терапії та медичного нагляду до досягнення повноліття. За твердженням позивача, відповідач знає про хворобу дитини, однак добровільно участі у додаткових витратах на лікування не бере. У зв`язку з цим позивач була змушена самостійно нести всі витрати на придбання ліків, лабораторні дослідження, медичні засоби та оздоровлення дитини, загальна сума яких склала 142165,19 грн. На думку позивача, її доходи не дозволяють самостійно покривати всі необхідні витрати, тоді як відповідач є працездатною особою та має стабільний дохід. З огляду на викладене, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати половину понесених нею витрат. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2025 року відкрито провадження у справі. Судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в порядку письмового провадження). Відповідач подав до суду відзив, у якому просив задовольнити позовні вимоги частково, виходячи з таких доводів. Відповідач зазначив, що він сумлінно виконує свій обов`язок з утримання дітей, щомісячно сплачуючи аліменти, середній розмір яких становить 19 302,29 грн. На думку відповідача, ця сума є достатньою для забезпечення потреб дітей. Станом на 01.01.2025 заборгованість зі сплати аліментів у нього відсутня. Відповідач наголосив, що він також бере участь у додаткових витратах на дітей, що підтверджується, зокрема, платежем на суму 6 200 грн від 15.06.2024. Відповідач не заперечує проти необхідності несення додаткових витрат на лікування сина [PERSON] , однак не погоджується із заявленим позивачкою розміром, оскільки вона не зверталася до нього з цього приводу, що позбавило його можливості добровільно взяти участь у таких витратах. На думку відповідача, частина наданих позивачкою доказів не підтверджує фактичний розмір витрат на лікування та не є належними доказами. Зокрема, відповідач зауважив, що: - витрати на табір у сумі 23 476,80 грн не можуть вважатися додатковими витратами на лікування дитини в розумінні ст. 185 СК України. За його твердженням, поїздка була організована тренером у спортивний табір, а не з метою оздоровлення, а кошти були сплачені на рахунок ФОП [PERSON] , основним видом діяльності якої є роздрібна торгівля. Позивачка не інформувала відповідача про цю поїздку та не узгоджувала її з ним; - витрати на придбання інсулінових шприців на суму 4 585,34 грн є необґрунтованими, оскільки позивачка не надала доказів необхідності придбання такої значної їх кількості. Таким чином, відповідач вважає, що обґрунтована сума понесених додаткових витрат становить 114 103,05 грн, з яких на його частку припадає 57 051,53 грн. Враховуючи раніше сплачені ним кошти в розмірі 6 200 грн, до стягнення, на його думку, підлягає 50 851,53 грн. Крім того, відповідач просить розстрочити виконання судового рішення на шість місяців. Своє клопотання він обґрунтовує скрутним матеріальним становищем, яке виникло внаслідок відсутності роботи та доходу з вересня по листопад 2024 року, що підтверджується відповідними довідками. Відповідач також заперечує проти відшкодування судових витрат на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн, оскільки позивачка не надала належних доказів їх понесення. На думку відповідача, спір виник внаслідок дій позивачки, яка не вжила заходів для досудового врегулювання, у зв`язку з чим судові витрати слід покласти на неї. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19.04.2024 у справі № 756/3410/24. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Згідно з довідками з ліцею № 9 «Гармонія», діти проживають разом із матір`ю. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28.02.2024 у справі № 756/820/24 з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. Згідно з консультативними висновками спеціалістів, зокрема від 15.12.2017, та записами в амбулаторній картці, син сторін [PERSON] потребує постійного лікування гормональними препаратами під наглядом лікаря. Відповідно до рекомендацій лікаря, позивач придбала наступні препарати та медичні засоби: - Гроутропін (за товарними чеками від 23.05.2024, 30.07.2024, 17.12.2024 на загальну суму 80 500 грн); - Диферелін (за чеками та видатковими накладними від 25.04.2024, 16.05.2024, 17.06.2024, 16.07.2024, 14.10.2024, 28.11.2024 витрати становлять 25 938,21 грн); - лабораторні дослідження (за відповідними замовленнями та фіскальним чеком від 13.04.2024, 16.04.2024, 19.04.2024, 20.06.2024, 13.10.2024 витрачено 6 992,50 грн). - додаткові медичні засоби (за чеками та накладними від 02.10.2023, 13.01.2024, 20.03.2024, 25.03.2024, 17.05.2024, 23.10.2024 придбано засобів на суму 5 257,68 грн). За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки чи інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ч. 1 ст. 12 цього ж Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України закріплено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України). Відповідно ч. 2, 3 ст. 150, ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). У ч. 2 ст. 185 СК України встановлено, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Верховний Суд України у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 висловив правову позицію та зазначив, що положення ст. 185 СК України стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 127/16614/15-ц, у постанові від 01 квітня 2019 року у справі № 233/3518/17 та постанові від 12 березня 2020 року у справі № 520/12681/17. Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 201/15248/16-ц зазначив, що положення ст. 185 СК України стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставин підлягають доведенню в судовому засіданні особою, яка пред`явила такий позов. Верховний Суд у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 205/4622/16-ц вказав на те, що відвідування дитиною спортивної секції та дитячого гуртка малювання не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Верховний Суд у постанові від 12 березня 2020 року у справі № 520/12681/17 зазначив, що розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). Верховний Суд у постанові від 17 січня 2019 року у справі № 720/1119/17 вказав на те, що вартість поїздки та відпочинку на морі, придбаних медикаментів першої необхідності і харчування не є особливими обставинами, які потребують додаткових витрат з боку іншого з батьків. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 12, ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом (ч. 2 ст. 83, ч. 1 ст. 84 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Позивач, серед іншого, просила стягнути витрати у розмірі 23477,80 грн, пов`язані з поїздкою дітей до табору у 2024 році. Разом з тим, позивач не обґрунтувала, що вказана поїздка стосується особливих обставин, пов`язаних із оздоровленням дітей, зокрема, позивачем не надано відповідних медичних рекомендацій, відомостей про характер поїздки. Як зазначав Верховний Суд у постанові від 17 січня 2019 року у справі № 720/1119/17, у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 205/4622/16-ц, витрати на відпочинок на морі, відвідання спортивної секції не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Враховуючи, що з наданих позивачем документів вбачається, що поїздка була пов`язана з відвіданням спортивної секції, суд погоджується з доводами відповідача про відсутність підстав вважати такі витрати додатковими у розумінні ст. 185 СК України. Крім того, відповідач у відзиві наголосив на тому, що витрати на придбання додаткових медичних засобів (інсулінових шприців) не обґрунтовані, адже, враховуючи їх середню ринкову вартість (7,5 грн), їх кількість неспівмірна фактичним потребам. Разом з тим, як вбачається з наданих позивачем платіжних документів, вартість вказаних засобів складає (83,60-92,90 грн за 1 шт), а тому, з урахуванням загальної суми витрат, пов`язаних з їх придбанням, відсутні підстави вважати їх кількість неспівмірною кількості придбаних медичних препаратів. Також обґрунтованими є доводи відповідача про наявність підстав для врахування факту перерахування ним позивачу 6200 грн на додаткові потреби, адже вказані витрати підтверджені платіжною інструкцією від 15.06.2024 з відповідним призначенням платежу, та позивач не навела доводів на їх спростування. За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню у розмірі: (142165,19 грн - 23476,80 грн) : 2 - 6200 грн = 53144,20 грн. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: - складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); - часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); - обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; - ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підтвердження витрат, які поніс позивач на отримання професійної правничої допомоги, суду позивачем надано договір про надання правової допомоги № 2810 від 28 жовтня 2024 року. Разом з тим, позивачем не надано ані детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, ані доказів здійснених ним витрат на правову допомогу. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). За таких обставин відсутні підстави для їх стягнення з відповідача. Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України «Про судовий збір»). Згідно із п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Відповідно до п. 3 частини першої ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, позивачі - у справах про оплату додаткових витрат на дитину. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( ч. 6 ст. 141 ЦПК України ). Отже, у відповідності до ст. 141 ЦПК України якщо позивач на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 211,20 гривень. Щодо клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду на 6 місяців суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Згідно з ч. 1-5 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом),- встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим цивільним судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених ст. 435 ЦПК, ця стаття не вимагає. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Рішенням Суду у справі Глоба проти України № 15729/07 від 05.07.2012 р. суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Запроваджений процесуальними нормами права механізм розстрочення або відстрочення виконання судового рішення є винятковою мірою, який спрямований на досягнення кінцевої мети судового розгляду виконання ухваленого судом рішення. Отже, питання щодо надання відстрочки або розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися цивільними судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі. Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен ураховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 796/43/2018. Водночас обов`язковою умовою для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є доведення заявником факту існування обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення та/або роблять його неможливим. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 9901/598/19, який згідно положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд застосовує до спірних правовідносин. Суд враховує доводи відповідача про скрутний матеріальний стан, викликаний тимчасовою відсутністю доходів, щомісячну сплату аліментів у значному розмірі, що також впливає на фінансову спроможність виконати рішення суду одним платежем, а тому, враховуючи інтереси обох сторін, вважає за можливе розстрочити виконання відповідачем рішення суду на 3 місяці. На підставі викладеного,

Outcome: partial