Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-30 00:00:00

В серпні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Білоцерківської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, мотивуючи тим, що з 06.12.2010 по 09.02.2016 (рішення суду про розірвання шлюбу по справі № 357/17974/15-ц від 09.02.2016), він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від цього шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON] . Після розірвання шлюбу із-за негативної поведінки колишньої дружини так склалось, що їх син [PERSON] , якому на той час було 4 роки, проживав з ним, оскільки мама просто покинула його і пішла «влаштовувати особисте життя». У них з дитиною було все добре, але одного разу мама згадала про нього і фактично обманом забрала його у нього. Дитина певний час проживала з матір`ю, він брав сина до себе на вихідні. Тоді, він все частіше став чути від [PERSON] , що мама його дуже кривдить, застосовує фізичне насильство, ображає, принижує, весь час застосовує нецензурну лексику, не піклується про нього. Він став робити [PERSON] зауваження з цього приводу, попереджати про недопустимість такого ставлення до дитини. Позитивних змін не відбувалось, а коли [PERSON] пішов до 4-го класу, його мама йому подзвонила і сказала, щоб він забрав його, бо їй він не потрібен. Звісно, він забрав дитину до себе, створив всі нормальні умови для його проживання, навчання, розвитку. З 2020 року він виховує дитину сам, його мати [PERSON] (заінтересована особа по цій справі) жодної участі у житті дитини не приймає, не цікавиться ним, не спілкується, не вітає ні з днем народження, ні з будь-якими іншими святами, на дитячі дзвінки або не відповідає взагалі, або навіть «криє» його матюками. Дійшло до того, що при випадкових зустрічах з сином на вулиці, вона ігнорувала його, проходила повз, навіть не здороваючись. Йому стало відомо, що близько року тому [PERSON] виїхала за кордон, ймовірно до Польщі. Знайомим при цьому розповідала, що повертатись в Україну не має наміру. Де саме вона перебуває, йому не відомо, ні з ним, ні з сином вона не спілкується. Оскільки мати його сина [PERSON] , 2011 р.н., повністю самоусунулась від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, він є батьком, який самостійно виховує і утримує дитину. Згідно судового наказу від 20.05.2021 по справі № 357/3832/21 на утримання сина [PERSON] з його матері [PERSON] стягуються аліменти на його користь. Цей наказ перебуває на примусовому виконанні в Білоцерківському ВДВС, згідно розрахунку ВДВС від 17.06.2024 № 125011 заборгованість по сплаті аліментів складає 25 361,25 грн. Утримує матеріально сина він, піклується про нього, турбується про його стан здоров`я, про всебічний психічний та моральний розвиток. Він докладає всі зусилля, щоб [PERSON] ріс в нормальних умовах, не відчував будь-яких незручностей у зв`язку з тим, що росте без турботи матері. Син забезпечений усім необхідним для комфортного проживання разом з ним, має окрему кімнату, всю необхідну для навчання та розвитку оргтехніку, навчальні матеріали, забезпечений одягом, взуттям, якісним і різноманітним харчуванням тощо. З 01.09.2021, він з сином [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS] , але там не проживають. Фактично вони постійно проживають по [ADDRESS] в будинку його дружини [PERSON] , з якою він перебуває в зареєстрованому шлюбі з 28.10.2017. Він вважає, що відповідачка [PERSON] має бути позбавлена батьківських прав стосовно їхнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки багато років не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не займається і не цікавиться його навчанням, підготовкою до самостійного життя, абсолютно байдужа до будь-яких проблем дитини. Сама відповідачка [PERSON] , на його думку, байдуже ставиться до прийняття рішення про позбавлення її батьківських прав, оскільки їй все, що стосувалось сім`ї і дитини, є байдужим. Тому, просив суд позбавити [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстровану в [ADDRESS] , місце фактичного проживання та роботи не відоме, батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ( а. с. 2-5 том 1 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.08.2024 ( а. с. 27-28 том 1 ) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. За відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ). Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру ( ч. 8 ст. 187 ЦПК України ). Згідно відповіді № 757333 від 28.08.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованого засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом судді стосовно визначення підсудності щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача, [PERSON] , [INFO] з 07.09.2021 зареєстрована з адресою: [ADDRESS] ( а. с. 32-33 том 1 ). Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 30 серпня 2024 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 02.10.2024 ( а. с. 34-35 том 1 ). Ухвалою суду від 02.10.2024 залучено до участі у даній справі в якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Фурсівської сільської ради, виключивши зі складу учасників справи третю особу Службу у справах дітей та сім`ї Білоцерківської районної державної адміністрації ( а. с. 49-51 том 1 ). Ухвалою суду від 04.11.2024 залучено в якості третьої особи [INFO] ( а. с.69-71 том 1 ). Ухвалою суду від 09.01.2025 за клопотанням представника позивача, залучено в якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Ставищанської селищної ради Білоцерківського району Київської області, третю особу Службу у справах дітей та сім`ї Фурсівської сільської ради виключено зі складу учасників справи ( а. с. 118-120 том 1 ). Ухвалою суду від 05.02.2025 за клопотанням представника позивача, залучено до участі у справі в якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Маловільшанської сільської ради ( а. с. 133-135 том 1 ). Протокольною ухвалою від 05.03.2025 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті на 01.04.2025 ( а. с. 159-165 том 1 ). В судовому засіданні 01.04.2025 позивач та його представник, кожний окремо, підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позову, просили задовольнити та позбавити відповідача батьківських прав відносно її дитини. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Маловільшанської сільської ради Мельник Н.Д. заперечувала проти позовної заяви, підтримала висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Зазначила, що при розгляді на комісії даного питання, відповідач не змогла прибути, але записала відеозвернення, в якому вона не підтримує позовні вимоги та вказувала, що протягом життя з позивачем в її бік та дитини вчинявся психологічний тиск. Відповідач вказувала, що на її думку дитина налаштована батьком проти неї та перешкоджав їй у спілкуванні. Нотаріальну згоду про позбавлення її батьківських прав надала, оскільки боялася позивача, але потім прийшла до служби у справах дітей та вказувала, що не підтримує позовні вимоги. Дитина [PERSON] , [INFO] в присутності представника служби у справах дітей та психолога [PERSON] в судовому засіданні 01.04.2025 пояснив, що мати [PERSON] не приймає участь в його вихованні, коли він проживав з нею в Трушках, вона та вітчим [PERSON] били його, бачив маму місяців два тому. Мати йому не телефонує, на його дзвінки слухавку не бере, коли брала слухавку, казала що хоче його побачити та спілкуватися з ним. Його батька ніколи не заперечував мамі з ним спілкуватися. Позбавити маму батьківських прав, є його бажанням, не хоче щоб у нього була мама, в нього на неї є образа. Додав, що як він так і батько хоче позбавити батьківських прав його маму, це була ініціатива їх обох. В судовому засіданні 29.04.2025 було допитано в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач по справі доводиться їй зятем. Зі слів дитини їй відомо, що дитина боїться того щоб батько не віддав його матері. За останні п`ять років вона не чула щоб відповідачу забороняли бачитися та спілкуватися з дитиною. Дитина бажає спілкуватися з матір`ю, але як каже [PERSON] , вона не хоче з ним спілкуватися. Кожного року вони святкують разом день народження, але мати не вітає сина. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що вона є сестрою позивача, знає, що відповідач не цікавиться навчанням сина, не бажає з ним спілкуватися. Їй відомо, що [PERSON] ображений на маму, але яка образа їй не відомо. [PERSON] ніколи не налаштовували проти його матері. Відносно інших свідків, явку яких сторона позивача не змогла забезпечити ( неодноразово ), в подальшому не наполягали на їх допиті та від їх допиту представник позивача відмовилася. В судове засідання 01.07.2025 позивач не з`явився, від його представника, яка приймала участь, інших заяв, клопотань або доповнень не надійшло, окрім того, що сторона позивача відмовилася від допиту інших свідків ( [PERSON] та [PERSON] ) та наполягала на задоволенні вимог. Відповідач в судове засідання 01.07.2025 не з`явилась, в травні 2025 року звернулась до суду з заявою, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги не підтримує, заперечує щодо позбавлення її батьківських прав. Має бажання виховувати сина, сплачує систематично аліменти та вважає, що батько дитини чинить перешкоди у спілкуванні з сином та налаштовує проти неї. ( а. с. 236, 237 том 1 ). Треті особи були повідомленими належним чином, про що в матеріалах справи свідчать Довідки про доставку електронного документу ( а. с. 1 том 2 ), а також рекомендоване повідомлення про вручення ( а. с. 2 том 2 ). В свою чергу, 08.05.2025 за вх. № 25652 судом отримано заяву від представника Служби у справах дітей та сім`ї Маловільшанської сільської ради Мельник Н.Д., в якій просила вказану справу розглядати за відсутності представника Служби у справах дітей та сім`ї Маловільшанської сільської ради. Підтримують висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав. При розгляді справи покладаються на розсуд суду ( а. с. 235 том 1 ). 26.06.2025 за вх. № 36020 судом отримано заяву від представника Служби у справах дітей та сім`ї Ставищанської селищної ради Білоцерківського району Київської області, в якій просили розгляд справи проводити без участі представника Служби у справах дітей та сім`ї Ставищанської селищної ради Білоцерківського району Київської області за наявними в справі документами ( а. с. 3-4 том 2 ). Як зазначено вище, третя особа [INFO] в судове засіданні свого представника не направив, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове рекомендоване повідомлення про вручення ( а. с. 2 том 2), з якого вбачається, що судову повістку уповноваженою особою [PERSON] отримано 13.06.2025. Заяв та клопотань від зазначено вище третьої особи на адресу суду не надходило. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. В свою чергу, відповідач та треті особи Служба у справах дітей та сім`ї Ставищанської селищної ради Білоцерківського району Київської області, Служба у справах дітей та сім`ї Маловільшанської сільської ради, скористувалися вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Тому, суд прийшов до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи ( відповідача та третіх осіб ), оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, з урахуванням наданих пояснень в попередніх судових засіданнях з боку позивача та його представника, представника третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Маловільшанської сільської ради, свідків, думки дитини, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі, позивач та відповідач, перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.12.2010 по 09.02.2016, про що свідчить наявна в справі копія свідоцтва про шлюб ( а. с. 6 том 1 ), який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.02.2016 був розірваний ( а. с. 8 том 1 ). Вказане судове рішення набрало законної сили 23.02.2016. За час перебування у шлюбі, у сторін по справі народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження останнього ( а. с. 7 том 1 ). З довідки про склад сім`ї від 13.10.2022 за № 350, виданої Маловільшанською сільською радою Білоцерківського району Київської області, за адресою: [ADDRESS] зареєстровано: [PERSON] , [INFO] ( заявник ), [PERSON] , [INFO] ( дружина), [PERSON] , [INFO] ( син ) та [PERSON] , [INFO] ( син ) ( а. с. 9 том 1 ). Крім того, в матеріалах справи міститься Акт встановлення фактичного місця проживання особи від 13.10.2022 ( а. с. 11 том 1 ), а також Акти обстеження умов проживання від 02.03.2021 та від 23.01.2024 ( а. с. 12, 13 том 1 ), які підтверджують проживання за адресою: [ADDRESS] вищевказаних осіб. Додано до позову з боку позивача характеристики на ім`я [PERSON] , учня 6-го класу ЗЗСО І-ІІ ступенів «Маловільшанська гімназія» та здобувача освіти Маловільшанської філії Маловільшанського ліцею Маловільшанської сільської ради ( а. с. 14, 15 том 1 ), в яких вказано, що в даний час [PERSON] проживає у родині батька. Батько приділяє неналежну увагу вихованню сина, контролює навчання, цікавиться поведінкою так успіхами у школі, завжди на зв`язку з класним керівником. За час навчання здобувача освіти [PERSON] Маловільшанської філії Маловільшанського ліцею Маловільшанської сільської ради мати жодного разу не з`явилась до школи. Мати не приймає участі у вихованні сина. Згідно судового наказу від 20.05.2021 по справі № 357/3832/21 на утримання сина [PERSON] з його матері [PERSON] стягуються аліменти на його користь у розмірі ? частини заробітку ( доходу ) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що місячно, починаючи з 01.04.2021 року та до досягнення дитиною повноліття (а. с. 19 том 1 ). З розрахунку заборгованості ВДВС від 17.06.2024 за № 125011, заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.05.2024 складає 25 361,25 грн ( а. с. 18 том 1 ). Встановлено, що на сьогодні позивач перебуває у шлюбі з [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про шлюб ( а. с. 20 том 1 ). Встановлено, що від вказаного шлюбу, позивач має сина [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що свідчать свідоцтва про народження останніх ( а. с. 23, 91 том 1 ). Окрім цього, долучено до матеріалів справи заяву, якою [PERSON] , [INFO] не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON] , який народився [INFO] в селі Мала Вільшанка Білоцерківського району Київської області, заява нотаріально засвідчена приватним нотаріусом Римаренко Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за № 480 ( а. с. 114 том 1 ). Оскільки матеріально сина утримує він, піклується про нього, турбується про його стан здоров`я, про всебічний психічний та моральний розвиток, а мати ухиляється від батьківських обов`язків, багато років не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не займається і не цікавиться його навчанням, підготовкою до самостійного життя, абсолютно байдужа до будь-яких проблем дитини, вважає, що відповідача необхідно позбавити батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по виханню дитини. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини, яка фактично позбавлена його батьківського піклування. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року ( справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Питання щодо можливості позбавлення батьківських прав вирішувалось також Верховним Судом у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 638/1496/17-ц (провадження № 61-35874св18), від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20), від 16 червня 2021 року у справі № 315/1279/19 (провадження № 61-3821св21). У постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 296/7848/16-ц (провадження № 61-43695св18) зазначено, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено про те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Подібний висновок викладено у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. У цій справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, який проживає разом з батьком. Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, провадження № 61-4014св20. Навпаки, відповідач [PERSON] звертаючись до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не підтримує, заперечує щодо позбавлення її батьківських прав. Має бажання виховувати сина, сплачує систематично аліменти та вважає, що батько дитини чинить перешкоди у спілкуванні з сином та налаштовує проти неї. ( а. с. 236, 237 том 1 ). Постанова Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини). До того ж, як встановлено в судовому засіданні, з боку відповідача на підставі судового наказу стягуються аліменти на дитину, на час розгляду справи, остання не має заборгованості, про що було підтверджено з боку позивача. Рішенням Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 24 березня 2025 року за № 45, затверджено висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] ( а. с. 175 том 1 ). Додано сам висновок, що є додатком до рішення Маловільшанської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 24 березня 2025 року № 45 ( а. с. 176 том 1). В даному висновку зазначено, що [PERSON] ( під час спілкування в телефонному режимі ) не підтримує позовну вимогу позивача. Зазначала, що під час приїзду бачилася з сином та спілкувалася з ним. Стверджує, що сина [PERSON] налаштовує проти неї батько дитини [PERSON] , який примусово забрав його на спільне проживання до себе у 2022 році. Спочатку з сином відповідач мала теплі доброзичливі стосунки, але з часом спостерігалося погіршення у відносинах, вбачалися прояви залякування дитини з боку батька. Також проведено бесіди з мешканцями с. Мала Вільшанка, з колишніми сусідами відповідача тощо, які висловлюють думки про факт налаштування дитини проти матері. До того ж, в судовому засіданні під час розгляду даної справи, представник Служби у справах дітей та сім`ї Маловільшанської сільської ради зазначала, що мати дитини ( відповідач ) перебуває за межами України, працює з ранку до вечора, вона з нею спілкується через застосунок «Вайбер». В неї є скріншоти ( надала для огляду ) діалогу [PERSON] з відповідачем, з якого вбачається, що відповідач спілкується з сином. Зі слів відповідача їй відомо, що вона боїться позивача. Так, висновок органу опіки та піклування - виконавчого комітету міської ради щодо про позбавлення відповідача батьківських прав не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом у сукупності з іншими доказами у справі. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 595/1638/19, провадження № 61-3503 св 21. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини (cт. 18 Конвенції про права дитини). СК України (ст. 171), Закон України «Про охорону дитинства (ст. 9), Конвенція про права дитини від 20.11.1989 року та інші нормативно-правові акти гарантують дитині право бути вислуханою під час судових чи адміністративних розглядів з питань, що стосуються її особисто у разі, коли вона досягла такого рівня розвитку, що дозволяє їй сформулювати власні погляди та висловити їх (в кожній справі суддя приймає рішення щодо цього питання враховуючи індивідуальні об`єктивні та суб`єктивні фактори). З`ясування думки дитини у цивільному процесі можна визначити як загальний процес (сукупність дій суду), що спрямовані на реалізацію гарантованого законом права дитини бути вислуханою під час судових чи адміністративних розглядів з питань, що стосуються її особисто у разі, коли вона досягла такого рівня розвитку, що дозволяє їй сформулювати власні погляди та висловити їх. Відсутня чітка регламентація процедури здійснення з`ясування думки дитини судом, у зв`язку з чим, залежно від обставин конкретної справи таке з`ясування може здійснюватись за допомогою різних методів (наприклад, думка дитини може відображатись у письмових доказах (висновках психологічних досліджень, висновках органів опіки та піклування, письмових зверненнях дитини до суду, тощо); електронних доказах (відео, аудіо зверненнях до суду, повідомленнях у соціальних мережах, тощо); висновках психологічної експертизи, психологічного обстеження; показаннях дитини (особисто в залі судового засідання, за допомогою відео конференції)). Національне законодавство також відображає принцип пріоритетності прав та інтересів дитини, зокрема, статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. При цьому Закон України «Про охорону дитинства» визначає, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно із статтею 3 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Україною 03 серпня 2006 року, (далі - Європейська конвенція) дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами, використання яких вона може вимагати: a) отримувати всю відповідну інформацію; b) отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; c) бути поінформованою про можливі наслідки реалізації цих думок та про можливі наслідки будь-якого рішення. У статті 6 «Порядок прийняття рішення» Європейської конвенції визначено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, і приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 640/15771/19. У контексті віку дитини при її опитуванні ВС у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18) зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю. Аналогічної позиції притримується і судова практика. Зокрема, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №357/17852/15-ц визначено, що: «Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Згідно з вимогами статті 171 Сімейного кодексу України - дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Так, в судовому засіданні в присутності представника Служби у справах дітей та сім`ї Маловільшанської сільської ради та психолога, що відповідає вимогам ст. 232 ЦПК України було заслухано дитину [PERSON] , [INFO] . Як зазначено вище, [PERSON] , [INFO] висловилася, що він хоче позбавити маму батьківських прав, є його бажанням, не хоче щоб у нього була мама, в нього на неї є образа. Позбавити батьківських прав його маму, це була ініціатива їх обох з батьком. Проте суд звертає увагу, що думка дитини не повинна бути абсолютною для суду, якщо вона не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини, так як діти є вразливими до маніпуляцій зі сторони дорослих. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 ( провадження № 61-6807св21 ). Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (ВС КЦС справа № 705/3040/18 від 13.07.2022, справа № 175/1713/20 від 23 червня 2022 року ). Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 ( провадження № 61-2701св24 ). В зазначеній вище постанові Верховний Суд зазначив, що очевидно, що сімейні відносини мають "складний" характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. У цій справі подібні ризики були відсутні. Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його доньки. Особливо в ситуації, коли батько наполегливо вказував, що він хоче відновити та розвивати стосунки зі своєю донькою; апеляційний суд, крім факту, що батько не підтримував з донькою відносини з 2015 року, не встановив будь-яких інших фактів, які могли б виправдати позбавлення батька батьківських прав. Судами не було встановлено, що батько не відповідав вимогам, необхідним для виховання дітей, або що він коли-небудь заподіював шкоду своїй доньці, або що він становив загрозу для здоров`я та розвитку дитини, або що спілкування із батьком могло порушити відповідні права дитини. За вісім років відсутності спілкування з батьком дитина дійсно встановила міцні родинні зв`язки зі своєю матір`ю, вітчимом. Для дитини це є її сім`я, і вона не пам`ятає батька. Однак у цих відносинах не було нічого, що могло б виправдати позбавлення її можливості відновити зв`язок зі своїм біологічним батьком. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що дитині краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього недостатньо, щоб виправдати позбавлення батька будь-якого спілкування з дитиною і можливості такого спілкування в майбутньому. Таким чином, позбавлення батька всіх батьківських прав не відповідає критерію пропорційності; хоча період, протягом якого батько не підтримував контакту донькою тривав достатньо довго, особливо для дитини її віку, цей фактор сам по собі не може виключати можливість відновлення зв`язків між донькою і її біологічним батьком. Фактична повага до сімейного життя вимагає, щоб майбутні відносини між батьком і дитиною визначалися з урахуванням усіх важливих факторів, а не просто спливом часу; діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; у цій справі надання батькові можливості відновити контакт зі своєю донькою, з урахуванням встановлених обставин, не позначиться негативно на зв`язках дитини з її існуючою сім`єю. Натомість апеляційний суд не врахував можливість відновлення зв`язків між батьком та донькою, а звернув увагу лише на існуючі відносини; повну й абсолютну заборону контактів між дитиною та біологічним батьком не можливо використовувати як засіб виховання або покарання батька. Натомість на думку апеляційного суду, батьківська бездіяльність батька протягом восьми років, по суті виправдовувала позбавлення його права на сімейне життя. Надання батькові можливості спілкуватися зі своєю донькою не поставить під загрозу благополуччя дівчинки, а навпаки сприятиме відновленню контактів з її біологічним батьком і відповідатиме її найкращим інтересам. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21. Отже, образа дитини на матір сама по собі не є підставою для позбавлення батьківських прав. Крім цього встановлено, що відповідач по справі, не перебуває постійно в Україні, перебуває за її межами де остання працює. Та обставина, що відповідач тимчасово перебуває за кордоном, не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів. Такої позиції дотримується в Верховний Суд в постанові від 05 червня 2024 року у справі № 722/225/23. В зазначеній вище постанові Верховний Суд зазначив, що вимушене тимчасове перебування матері за кордоном (внаслідок життєвих обставин) дійсно створює певні труднощі у налагодженні стосунків з дітьми. Але при цьому вона не усувається від виховання та утримання своїх дітей, цікавиться їхнім життям та бажає в подальшому належним чином виконувати свої батьківські обов`язки. З наявних у справі доказів вбачалося, що жінка заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, вказуючи, що не втратила інтересу до дітей, що свідчить про її зацікавленість у прийнятті участі у їх житті. При цьому апеляційний суд обґрунтовано зазначав, що позивач [PERSON] при розгляді спору не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення [PERSON] батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дітей. Отже, позивач [PERSON] при розгляді спору не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення [PERSON] батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини. Факт заперечення [PERSON] проти позову про позбавлення її батьківських прав також може свідчити про її інтерес до дитини, її заперечення, переконливо свідчить про небайдужість та інтерес останньої до дитини, бажання брати активну участь у її житті, а її тимчасова відсутність не є підставою для позбавлення особи батьківських прав. До того ж, [PERSON] не виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і її поведінка не була предметом розгляду компетентних органів. В свою чергу, під час розгляду справи на питання суду, позивач пояснив, що причиною звернення до суду, щоб він мав можливість приймати будь-які рішення відносно дитини ( а. с. 187 том 1 ). Однак, як встановлено під час розгляду справи, остання сплачує аліменти, між відповідачем та дитиною існує переписка ( спілкування ). Верховний Суд також зауважує, що висловлене дітьми у суді бажання проживати разом з батьком, саме по собі не свідчить про ухилення матері від виконання батьківських обов`язків та наявність підстав для позбавлення її батьківських прав. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23 (провадження № 61-14891св23). Крім того, як було встановлено в судовому засіданні під час розгляду даної справи та про що зазначав позивач, проживання дитини з ним було узгоджено між ним та відповідачем. Водночас, свідченням свідків [PERSON] та [PERSON] суд надає критичної оцінки, оскільки вказані свідки є близькими особами позивача та є зацікавленими. Таким чином, оскільки відповідач заперечує щодо позбавлення її батьківських прав, вона має намір та бажання спілкуватися з сином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині позбавлення батьківських прав відповідача є такими, що не підлягають задоволенню, так як судом під час розгляду справи не встановлено факту свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками. У контексті наведеного, суд бере до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49). З огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки матері дитини, суд зауважує, що наразі відсутні підстави для застосування до нього крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано "необхідним у демократичному суспільстві", воно повинно бути обґрунтовано "гострою соціальною необхідністю". Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. Позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам стосовно дітей на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів. Стосовно заяви відповідача, нотаріально засвідчену згоду щодо позбавлення її батьківських прав, на що посилався позивач та його представник, то з цього приводу суд зазначає про наступне. Як встановлено під час розгляду справи, остання таку заяву написала, оскільки боїться позивача, про що останньою зазначалося, але в подальшому заперечувала проти цього, як звертаючись до служби у справах дітей так і в подальшому до суду з відповідною заявою, в якій заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав, має бажання виховувати сина, сплачує систематично аліменти та вважає, що батько дитини налаштовує його проти неї. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Окрім цього, надання письмової згоди на позбавлення батьківських прав не є автоматичною підставою для позбавлення батьківських прав, така згода може бути врахована судом при розгляді справи, остаточне рішення про позбавлення батьківських прав приймає суд, враховуючи найкращі інтереси дитини та наявність обґрунтованих підстав, передбачених законом. Також, суд враховує інші докази та обставини. В своїй постанові КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 Верховний Суд зазначив, що заяви відповідачки (матері), в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також Верховний Суд наголосив, що саме лише подання заяви у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України для позбавлення батьківських прав. Верховний Суд вказав, що непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (Постанова Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19). Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи недостатньо належних та допустимих доказів щодо свідомого нехтування [PERSON] обов`язками відносно своєї дитини, яка проживає з позивачем, а також винної поведінки [PERSON] щодо ухилення від його виховання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). А тому, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до відповідача про позбавлення батьківських прав є не доведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. При зверненні до суду з вищевказаними позовними вимогами позивачем було сплачено судові витрати у розмірі 1 211,20 гривень, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією ( а. с. 2 том 1 ). Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача і понесенні останнім судові витрати у вищезазначеному розмірі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed