Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-02 00:00:00

У липні 2022 року адвокат Чучковська Анна Вячеславівна в інтересах [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ), звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. У обґрунтування позову, представник позивача вказала, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 30.06.1989 року по день смерті останнього. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті Першою київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова № 408/2012, в межах якої позивач, як єдина спадкоємиця померлого, прийняла усю масу спадкового майна. На частину майна (квартиру) було у встановленому законом порядку видано свідоцтво про право на спадщину за законом і в цій частині спори відсутні. У той же час, до маси спадкового майна входить і право вимоги за договором позики, укладеним спадкодавцем 01.12.2011 року у простій письмовій формі. Так, відповідно до умов зазначеного договору позики [PERSON] передав в борг відповідачу [PERSON] 19 тис. доларів США, які останній зобов`язувався повернути позикодавцю чи його спадкоємцям 01.12.2015 року зі сплатою процентів за користування позикою в розмірі 1740 доларів США двічі на рік та пені у розмірі 0,1 відсотка від суми богу за кожен день прострочення повернення суми боргу. Після смерті [PERSON] відповідач продовжував виплачувати заборгованість по позиці, але нерегулярно. Отже, на даний час за вказаним вище договором позики спадкоємець має право вимоги на сплату боргу у розмірі 83 305,00 доларів США або за курсом НБУ на 15.07.2022 року у розмірі 2 437 079,44 грн., з яких: тіло позики - 19 000,00 доларів США, проценти за користування позикою - 18 610,00 доларів США та пеня у розмірі 45 695,00 доларів США. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.07.2022 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати дану справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 30.09.2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Вказав, що між ним та [PERSON] не укладався договір позики за наданою розпискою. Підпис, який містить розписка не схожий на його підпис. Як вбачається зі змісту вказаної розписки, вона не містить ні назви, ні місця її складання, ні реквізитів, котрі могли б ідентифікувати особу позикодавця. Так, не зазначені ні паспорті дані позикодавця, ні його РНОКПП, ні дата його народження. Розписка також не містить підпису позичальника, на підтвердження факту передачі грошових коштів. Особу котра підписала розписку також неможливо ідентифікувати, оскільки безпосередньо на місці підпису та на місці надрукованого тексту «получил» відсутнє прізвище ім`я та по батькові позичальника. Також, не узгоджується текст розписки щодо виплати відсотків з графіком цих виплат. Вказує, що позивачем жодним доказом не довела тих обставин на які вона посилається у своїй позовній заяві. Просив відмовити у повному обсязі. 01.03.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів. 01.03.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про призначення судової експертизи. 24.03.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про доручення до матеріалів справи копії розписки. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.02.2024 року занесеною до протоколу судового засідання клопотання представника позивача про витребування доказів в частині п.п. 1-3 залишити без розгляду, оскільки представник позивача 15.02.2024 року подала до суду заяву, в якій просила вище зазначені пункти клопотання про витребування від 01.03.2023 року залишити без розгляду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.02.2024 року занесеною до протоколу судового засідання клопотання представника позивача про витребування доказів від 01.03.2023 року в частині п. 4 та клопотання від 05.12.2023 року задоволено частково, витребувано у ГУ ДПС у м. Києві відомості про РНОКПП відповідача, в решті вимог клопотання - відмовлено. 19.02.2024 року на адресу суду надійшла Довідка на запит суду. 27.09.2024 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності. 27.09.2024 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про допит позивача як свідка. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2025 року занесеною до протоколу судового засідання заяву представника позивача про призначення судової експертизи залишено без розгляду, оскільки представник позивача подала заяву про залишення вказаного клопотання без розгляду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2025 року занесеною до протоколу судового засідання відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про допит позивача як свідка. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги позову підтримали, просили задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти вимог позову, просив відмовити у задоволенні позову. Суд заслухавши сторону позивача, сторону відповідача, дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 30.06.1989 року по день смерті останнього. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті Першою київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова № 408/2012, в межах якої позивач, як єдина спадкоємиця померлого, прийняла усю масу спадкового майна. На частину майна (квартиру) було у встановленому законом порядку видано свідоцтво про право на спадщину за законом і в цій частині спори відсутні. У той же час, до маси спадкового майна входить і право вимоги за договором позики, укладеним [PERSON] 01.12.2011 року у простій письмовій формі. Так, відповідно до умов зазначеного договору позики [PERSON] передав в борг відповідачу [PERSON] 19 000,00 доларів США, які останній зобов`язувався повернути позикодавцю чи його спадкоємцям 01.12.2015 року зі сплатою процентів за користування позикою в розмірі 1740 доларів США двічі на рік та пені у розмірі 0,1 відсотка від суми богу за кожен день прострочення повернення суми боргу. Після смерті [PERSON] відповідач продовжував виплачувати заборгованість по позиці, але нерегулярно. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст. 14 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, умовами, закріпленими у борговій розписці не передбачено можливості односторонньої відмови відповідача від зобов`язання щодо повернення коштів позивачу, тому тут вбачається явне порушення відповідачем загальних засад цивільних правовідносин. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, в позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Так, Верховний Суд України у Постанові від 18.09.2013 року по справі №6-63цс 13 роз`яснив, що: «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику». Отже, договір позики є двостороннім правочином, а, також, він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15; «розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми». Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 року у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 року у справі № 604/1038/16. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, згідно норм діючого законодавства та роз`яснень Верховного Суду між позивачем та відповідачем виник певний правовий зв`язок, відповідно до якого після передачі позивачем відповідачу грошових коштів у першого виникли виключно права по пред`явленню вимоги щодо повернення боргу, а у відповідача виник кореспондуючий обов`язок по виконанню взятих на себе зобов`язань щодо погашення боргу в погоджений сторонами строк. Тобто між сторонами був укладений договір позики, на підтвердження чого відповідачем як боржником була складена боргова розписка і передана відповідно позивачу як кредитору. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Так, відповідно до умов визначених у розписці, відповідач зобов`язався повернути грошові кошти в сумі 19 000,00 доларів США у строк до 01.12.2015 року. З часу настання строку виконання грошового зобов`язання 01.12.2015 року відповідач сплатив у різні періоди часу та різними сумами загалом 17 930,00 доларів США,які відповідно до вимог ст. 534 ЦК України є погашенням процентів за користування суми позики. Відповідно до розрахунку наданого стороною позивача, зокрема, до 01.12.2013 року проценти відповідачем сплачувалися сумлінно в повному обсязі кожні пів року. З 2014 року відповідач перестав платити проценти. 01 грудня 2015 року (дата виконання зобов`язання) відповідач сплатив позивачу 6100 дол. США, які відповідно до ст. 534 ЦК є погашенням процентів за 01 червня 2014 року (1740) дол. США), 01 грудня 2014 року (1740 дол. США), 01 червня 2015 року (1740 дол. США) та часткове погашення процентів за 01.12.2015 року (880 дол. США). Далі, 10 серпня 2018 року відповідач сплатив ще 1900 дол. США, які відповідно до ст. 534 ЦК є погашенням решти процентів за 01.12.2015 року (880+860=1740 дол. США) та частковим погашенням процентів за 01 червня року в розмірі 1040 дол. США (1900-860=1040 дол. США). Далі, 25 січня 2020 року відповідач сплатив 1200 дол. США, і відповідно до ст. 534 ЦК є погашенням решти процентів за 01.06.2016 року 700 дол. США та частковим погашенням процентів за 01.12.2016 року в розмірі 500 дол. США (1200-700=500 дол. США). В подальшому з лютого 2020 року по травень 2022 року відповідач сплатив по 50-100 доларів США на загальну суму 1770 дол. США, з яких було допогашено проценти за 01.12.2016 року в розмірі 1240 дол. США та частково сплачено проценти за 01 червня 2017 року в розмірі 530 дол. США. Станом на 01.06.2022 року відповідач повинен був сплатити 36 540 дол. США процентів за користування позикою, а фактично сплатив лише 17930 дол. США. Отже його борг за процентами становить 18 610 дол. США. (36 540-17930=18 610). Судовим розглядом встановлено, що станом на 01.06.2022 року відповідачем тіло позики не сплачувалось, оскільки всі проведені виплати останнім стосувались виконання умов договору в частині періодичних виплат процентів за використання суми позики. Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Стаття 629 ЦК України наголошує, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої в Постанові від 06.04.2020 року в рамках справи № 464/5314/17: вказано «Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, підтвердженій у постановах від 26.09.2018 року у справі №483/1953/16-ц. від 31.10.2018 року при розгляді справи №707/2606/16-ц». Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину (п. 3.14. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮУ № 296/5 від 22.02.2012 року). Таким чином, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, не здійснивши повернення боргу позивачу у погоджений між [PERSON] та [PERSON] і зафіксований в борговій розписці строк, чим грубо порушив законні права та інтереси позивача. Отже, відповідач зобов`язаний повернути позивачу 19 000,00 доларів США як тіло боргу та 18 610,00 доларів США, як борг за процентами. Щодо стягнення пені, суд вказує наступне. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 3 ст. 548 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Так, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до умов договору встановлено пеню у розмірі 0,1 відсотка від суми боргу за кожен день прострочення повернення суми боргу. Враховуючи викладене, вказана вимога підлягає частковому задоволенню, а саме стягнення пені в межах одного року, а саме у розмірі 6935,00 доларів США. (19 000,00 х 365 х 0,1/100). Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд прийшов до висновку про відмову у застосуванні стоку позовної давності, оскільки строк позовної давності за пред`явленими вимогами не сплинув з підстав ст. 264 ЦК України, оскільки часткова сплата відповідачем заборгованості протягом 2016-2022 року за договором позики свідчить про визнання останнім своїх боргових зобов`язань перед позивачем. Так, стороною відповідача заперечувався факт укладення договору, що надана позивачем до позовної заяви копія розписки містить підпис від імені відповідача, який виконаний іншою особою, а не відповідачем, проте питання про призначення у справі експертизи представником відповідача не було поставлено. Слід констатувати, що в учасників судового процесу було достатньо часу та можливостей для реалізації своїх прав та жодних процесуальних перешкод щодо цього не було. Крім того, сторони не були позбавлені можливості у відповідності до положень частини першої ст. 106 ЦПК України подавати висновки експерта складені на їх замовлення. Крім того, стороною відповідача жодними доказами не спростовано висновків суду. У відповідності до ч. 4 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем, всупереч положенню ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати заборгованості. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 6 632,95 грн. (53,47 %) підлягає стягнення з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial