Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

Представниця позивачки адвокат Гук О.О. через систему «Електронний суд» звернулася до Залізничного районного суду м.\~Львова із позовом, в якому просить позивачку [PERSON] наймачем квартири [ADDRESS] за раніше укладеним договором найму замість попереднього наймача [PERSON] , який помер [INFO] . Позовні вимоги мотивує тим, що позивач [PERSON] разом із батьком [PERSON] та матір`ю [PERSON] фактично проживала у квартирі [ADDRESS] з моменту свого народження (листопад 2000 року), а її батьки з 1999 року. Зазначає, що дана квартира була надана її батькові на підставі розпорядження Залізничної районної адміністрації м. Львова № 1118 від 22.12.2010 року, яким його визнано основним квартиронаймачем. Після смерті батька [INFO] позивачка звернулася до відповідача з заявою про визнання її основним квартиронаймачем спірної квартири, однак отримала відмову листом від 17.01.2025 року №32-вих-7217 з підстави відсутності її реєстрації за вказаною адресою. Позивачка вказує, що хоч і зареєстрована за адресою [ADDRESS] , однак фактично постійно проживала у спірній квартирі та не має іншого житла у власності чи користуванні. Зазначає, що відмова відповідача є безпідставною та порушує її житлові права, оскільки, відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання не є підставою для визначення права на користування житлом. На підставі вищевикладеного просила позовні вимоги задоволити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 08.05.2025 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін /а.с.64/. 22.05.2025 року від представника Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради Савки І.Б. надійшов відзив на позовну заяву /а.с.68-81/. Відзив обґрунтовано тим, що позивачка не перебуває на квартирному обліку у Львівській міській раді та зареєстрована за адресою [ADDRESS] , що підтверджується даними з Реєстру Львівської міської територіальної громади, а посилання позивачки на здійснення оплати комунальних послуг на адресу спірної квартири не є достатньою підставою для визнання її наймачем, оскільки долучені до справи квитанції містять дані про оплату послуг [PERSON] , що не підтверджує безпосередньої участі позивачки у здійсненні таких платежів. Щодо довідки ОСББ про факт проживання позивачки без реєстрації, відповідач вважає її неналежним доказом, оскільки відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», ОСББ не наділено повноваженнями встановлювати юридично значимі факти проживання. Окрім цього, відповідач вказує, що згідно зі ст. 65 Житлового кодексу України, право користування житловим приміщенням за особою, яка постійно проживає в іншому житлі, не визнається. Зазначає, що батько позивачки, [PERSON] , який був зареєстрований у гуртожитку на [ADDRESS] з 1997 року, не надав доньці права користування спірною квартирою, оскільки при зверненні до Залізничної районної адміністрації із заявою про укладення договору найму від 20.09.2010 року він не зазначив, що з ним проживає донька, до пакета документів не долучив її свідоцтво про народження, а натомість подав лише свідоцтво про одруження з [PERSON] . Це, на думку відповідача, свідчить про відсутність наміру надання позивачці прав користування квартирою. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. В судовому засіданні представниця позивачки позов підтримала, надала пояснення аналогічно наведеним в позовній заяві та просили таку задоволити. В судовому засіданні представник Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради щодо задоволення позовної заяви заперечив, надав пояснення аналогічно наведеним у відзиві та просив у задоволенні позову відмовити. Представник Львівської міської ради в судовому засіданні проти позову заперечила з тих же підстав, що й представник Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради. Додатково пояснила, що позивачка зареєстрована у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] спільно із матір`ю, однак не може претендувати на житлове приміщення [ADDRESS] , оскільки не була зареєстрована у ньому. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України, зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що згідно із розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 1118 від 22.12.2010 року [PERSON] , [INFO] був визнаний основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] , що складається з однієї кімнати жилою площею 18,5 м2 під літ. 310-2; вбиральні, вмивальні площею 1,4 м2 під літ. 310-4; душової площею 1,3 м2 під літ. 310-3; коридору площею 3,3 м2 під літ. 310-1; кухні спільного користування площею 8,5 м2 під літ. ХL, коридору спільного користування площею 9,6 м2 під літ. ХLІ, які перебувають у спільному користуванні з квартирами [ADDRESS] /а.с.9/. Зазначене також підтверджується наданою копією поверхового плану квартири [ADDRESS] /а.с.40/. [PERSON] був зареєстрований у вказаному житлі з 21.03.2011 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 13742 до часу своєї смерті\~ [INFO] /а.с.41/. Позивачка [PERSON] є донькою [PERSON] , на ім`я якого було видано розпорядження, що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] , виданим 16.01.2001 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління (актовий запис № 218) /а.с.14/. Із свідоцтва про одруження серії [NUMBER] вбачається, що між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , 25.11.1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 2622 /а.с.13/. Відповідно до довідки, виданої керівником ОСББ «Широка-81» Яремчуком Б.Ф. та засвідчену сусідами [PERSON] та [PERSON] від 28.03.2025 року, [PERSON] , [INFO] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , тобто за місцем реєстрації її батька, [PERSON] , [INFO] /а.с.15/. Згідно із свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 14.06.2024 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [PERSON] помер [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 3575 /а.с.10/. З відповіді Залізничної районної адміністрації ЛМР № 32\~вих-7217 від 17.01.2025 року вбачається, що [PERSON] відмовлено у переоформленні договору найму на житлове приміщення [ADDRESS] після смерті основного квартиронаймача у зв`язку із тим, що вона не зареєстрована у вказаному житловому приміщенні/ а.с.54/. Крім цього, суду надано квитанції про сплату житлово-комунальних послуг за особовим рахунком [NUMBER] , що закріплений за квартирою [ADDRESS] /а.с.16-39, 42-53/ Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є дружиною померлого [PERSON] та матір`ю позивачки [PERSON] . Зазначила, що після одруження наприкінці 1999 року вона заселилася до квартири [ADDRESS] , де на той момент вже проживав її чоловік. У 2000 році у них народилася донька [PERSON] , яка з моменту народження проживала з ними у зазначеній квартирі. Вказала, що квартира надавалася працівникам ДП «Електрон», де працював її чоловік, на підставі відповідного розпорядження. У зв`язку з тим, що це розпорядження було видане саме на чоловіка, лише він був зареєстрований у квартирі, тоді як свідок із донькою були зареєстровані за іншою адресою. Квартира на [ADDRESS] , за якою зареєстрована позивачка, належить свідкові та її матері на праві спільної сумісної власності. Реєстрація дитини за цією адресою була здійснена з практичних міркувань, оскільки бабуся займалася питанням реєстрації. Водночас фактично донька постійно проживала з батьками на вул. Широкій, відвідувала дитячий садок і школу за місцем фактичного проживання. Комунальні платежі оплачувалися з сімейного бюджету. До моменту смерті чоловіка, за словами свідка, питань щодо законності їх проживання або вимог про виселення не виникало. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що є сусідкою позивачки [PERSON] та її матері [PERSON] , а також знала їхнього чоловіка та батька [PERSON] , який помер близько року тому. Свідок проживає за адресою [ADDRESS] приблизно з 1990 року, оскільки її чоловік працював на ДП «Електрон». За словами свідка, вона особисто знала [PERSON] ще до його одруження з [PERSON] , оскільки вони були сусідами і товаришували. Вона підтвердила, що позивачка проживає в квартирі [ADDRESS] з моменту її народження, тобто близько з 2000 року разом зі своєю сім`єю, а на сьогодні з матір`ю. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що позивачка є її подругою зі школи, оскільки вони разом навчалися з 1 класу, а товаришують із 6-го. Свідок зазначила, що позивачка проживала у квартирі [ADDRESS] відтоді, як вони познайомились, і проживає там досі. У квартирі разом із позивачкою мешкали її мати та батько. Свідок неодноразово бувала у позивачки в гостях за вказаною адресою, описала житло як невелику квартиру з коридором, вітальнею-спальнею та ванною кімнатою. За адресою [ADDRESS] свідок бувала лише зрідка, і то з причин щось передати чи занести, а основне місце проживання позивачки пов`язує виключно з [ADDRESS] . Відповідно до частин 1, 3 ст.\~47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 4\~ст.\~9\~ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст.61 Житлового кодексу України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до\~ст. 64 Житлового кодексу України\~члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Згідно з приписами\~ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди непотрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1\~ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що «у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Також Верховний Суд України у вказаній постанові зробив висновок про те, що «у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга\~статті 64 ЖК України). Відповідно до частини другої\~статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених\~Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження». Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку (частина перша та друга\~статті 106 ЖК України). У Постанові Верховного Суду від 16.05.2018 в справі № 682/933/16-ц (провадження № 61-3248св18) зазначено, що для визнання наймачем на підставі\~статті 106 ЖК України\~іншого члена сім`ї необхідно щоб попередній член сім`ї мав правовий статус «наймача». Статтею 107 ЖК України\~визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15\~Постанови від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»\~наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням\~за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного суду від 21 травня 2020 року у справі № 199/9418/16-ц /провадження № 61-15885св18/. Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої\~статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем Вказаний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц (провадження № 61-2027св22), від 28 червня 2022 року у справі №754/14628/17 (провадження № 61-10210св21), від 28 серпня 2023 року у справі № 199/736/22 (провадження № 61-5671св23)). У постанові Верховного Суду України від 05.02.2025 року у справі № 953/3382/23 зроблено висновок про те, що у спірних правовідносинах на час вселення неповнолітньої особи, тому на вселення до члена сім`ї наймача згоди всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, не вимагається. Крім цього зазначено, що сам факт відсутності реєстрації місця проживання позивача за адресою, за кою укладено договір найму, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, адже проживання за вказаною адресою підтверджується належними доказами. Таким чином, оскільки позивачка почала проживати у квартирі [ADDRESS] разом із батьком [PERSON] , якому видано розпорядження про укладення договору найму на вселення до вказаної квартири, та матір`ю [PERSON] , яка є членом сім`ї наймача з народження, то відповідно до статей\~64,\~65 ЖК України\~вона є членом сім`ї наймача (донькою наймача), що вселилась до спірного житлового приміщення на законних підставах. Водночас, при розгляді справи суд враховує і положення\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~та ч.4\~ст. 10 ЦПК України, згідно із якими суд застосовує\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення і у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02,§56). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyakv. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14. Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справа № 653/1096/16-ц /провадження № 14-181 цс 18/. Суд критично оцінює твердження представників відповідачів щодо відсутності реєстрації позивачки у спірному житловому приміщенні як підстави для відмови у задоволенні позову. Вирішуючи спір про право користування жилим приміщенням, суд виходить з того, що сам факт відсутності реєстрації місця проживання або письмової згоди членів сім`ї на вселення позивачки не є підставою для відмови в позові, адже гідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.2007 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наявність або відсутність реєстрації (прописки) не має вирішального значення при розгляді питання про визнання за особою права користування жилим приміщенням, якщо вона фактично там проживала як член сім`ї наймача (власника). Відтак, наведені відповідачами доводи не спростовують заявлених позовних вимог. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, беручи до уваги показання свідків, які між собою узгоджуються, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог, а отже позов слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. На підставі вищенаведеного, суд дійшов до висновку, що з відповідачів на користь позивача в рівних частинах слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved