Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-01 00:00:00

[PERSON] через свого представника Коцюбинську Л.С. звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , збільшивши позовні вимоги, просить: встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2002 року до 22 жовтня 2005 року; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 8/25 частин будинку за адресою [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 8/25 частин будинку за адресою [ADDRESS] ; усунути перешкоди в користуванні частиною будинку за адресою [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] до будинку за адресою адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони почали спільне життя у 2002 році та з того часу спільно з сином позивача [PERSON] , та донькою відповідача [PERSON] проживали у квартирі матері позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Маючи бажання мати окреме сімейне житло, 05.08.2003 сторони придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] , площею 98,8 кв.м, яка була оформлена на відповідача [PERSON] , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 05.08.2003, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р. та зареєстрованим в реєстрі за №3217, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1731976 від 15.10.2003. 22.10.2005 сторони зареєстрували шлюб у Франківському відділі реєстрації актів цивільного стану, про що зроблено актовий запис №443. У 2005 році сторони спільно з дітьми почали жити у квартирі за адресою [ADDRESS] , у якій у період з 2005 року до 2012 року ними було здійснено ремонт та реконструкцію з розширенням за рахунок надбудови, внаслідок чого загальна площа майна збільшилась 98,8 кв.м до 233,0 кв.м, що підтверджується документами, які сторони отримували для оформлення права власності на збільшене та реконструйоване житло, а саме: Висновком Личаківського РВ м.Львова ГУ МНС України у Львівській області від 13.03.2007, згідно з яким було погоджено проектні пропозиції по реконструкції квартири з розширенням за надбудови по [ADDRESS] при умові дотримання будівельних норм та правил пожежної безпеки під час проведення реконструкції приміщень; ??Висновком Санітарно-епідеміологічної станції Личакіського р-ну м. Львова від 16.03.2007 №604/01, яким розглянуто та погоджено проект реконструкції квартири [ADDRESS] ; ??Угодою №101 про погодження самочинного будівництва від 10.10.2008, згідно з якою Львівська міська рада зобов?язується надати дозвіл на здійснене (здіснюване) самочинне будівництво та прийняти його в експлуатацію за умови дотримання вимог чинного законодавства, затвердженої проектної документації, будівельних нормативів та цього договору; ??Квитанцією №1145 від 24.09.2008, оплата за якою здійснена відповідно до умов Угоди про погодження самочинного будівництва; ??Розпорядженням Личаківської районної адміністрації №1176 від 27.11.2008 «Про технічну можливість експлуатації кв. [ADDRESS] та [ADDRESS] після самовільно здійсненої реконструкції», згідно з яким затверджено Висновок міжвідомчої комісії (протокол №5-16 пар.9 від 06.05.2008) про технічну можливість експлуатації квартири [ADDRESS] після самовільно здійсненої реконструкції з розширенням за рахунок надбудови згідно з поданою документацією; ??Висновком Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради від 22.12.2009 №04/4955 про можливість погодження проектної документації на реконструкцію приміщень квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] . У відповідь на адвокатський запит №140 від 25.07.2023 з Обласного Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» надійшли документи, що підтверджують придбання квартири [ADDRESS] , а саме копія Договору купівлі-продажу від 05.08.2003, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р. та зареєстрованого в реєстрі за №3217, та копія Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1731976 від 15.10.2003. Поряд із цим, з відповіді на адвокатський запит №141 від 25.07.2023 від Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради вбачається, що Наказом УКВ ДЕП ЛМР №2531-Ж-Л від 14.11.2012 гр. [PERSON] було оформлено право приватної власності на 16/25 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS] . Загальна площа 16/25 ідеальних частин житлового будинку 233,0 м кв. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна №333204136 від 23.05.2023 вбачається, що за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 14.11.2012, виданого Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради зареєстровано право власності на 16/25 будинку [ADDRESS] . 02.09.2021 рішенням Личаківського районного суду м. Львова у справі №463/1248/21 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (рішення набрало законної сили 04.10.2021). У зв?язку з тим, що сторонам не вдалось досягти згоди щодо поділу спільного майна подружжя, позивач змушена звернутись з цим позовом до суду. Вважає, що у зв`язку з тим, що кв. [ADDRESS] (внаслідок реконструкції з розширенням - 16/25 буд.№3) була придбана у 2003 році, тобто у період, коли сторони вже фактично проживали однією сім?єю у квартирі матері позивача за адресою [ADDRESS] , майно придбавалось в інтересах їхньої сім?ї і за спільні кошти, зазначена квартира є спільною власністю позивача та відповідача. Крім цього, зазначає, що за час спільного сімейного життя сторін з жовтня 2002 року до 2021 року (в тому числі за час перебування у шлюбі з 22.10.2005 до 02.09.2021) придбана ними у 2003 році квартира [ADDRESS] внаслідок спільно вчинених ними реконструкції, перебудови та ремонту, які виконувались у період перебування сторін у шлюбі, істотно збільшилась у площі, а саме з 98,8 кв.м до 233,0 кв.м, що потягло за собою істотне збільшення вартості об?єкта нерухомості, а право власності на 16/25 частин будинку після проведених реконструкцій було зареєстровано лише 14.11.2012, тобто майже через 10 років спільного життя сторін. Враховуючи наведене, вважає, що 16/25 частин будинку за адресою: [ADDRESS] , на підставі ст.60, 61, 62, 74 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та на підставі ст.70, 71 СК України, ст.372 ЦК України підлягає поділу між сторонами порівну, тому просить позовні вимоги задовольнити. Матеріали позову було подано до Личаківського районного суду м. Львова 14.08.2023, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 15.08.2023 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розпочато підготовче провадження у такій. 04.09.2023 на адресу суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, у якому останній зазначає, що спільне сімейне життя між сторонами почалось з моменту реєстрації шлюбу, а саме з 22 жовтня 2005 року. До цього часу сторони не підтримували сімейних стосунків, не мали спільного бюджету, не вели спільного господарства, не мали взаємних прав і обов?язків, які могли б свідчити про те, що між ними склались та мали місце протягом спірного періоду часу з жовтня 2002 року до 22 жовтня 2005 року усталені відносини, які притаманні подружжю. Квартира [ADDRESS] була придбана відповідачем 05.08.2003 за його особисті кошти в сумі 73000 доларів США, що підтверджується договором купівлі-продажу від 05.08.2003, посвідченим приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р., тобто ще до укладення шлюбу з [PERSON] , а тому вважає, що таке є особистою власністю відповідача. Крім цього, вважає, що ті обставини, що 05.08.2003 між [PERSON] і [PERSON] , [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ; згідно з довідкою з місця проживання склад сім?ї та прописку єдиним власником цієї квартири являється [PERSON] ; з представленої суду копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що квартира з 15.10.2003 в цілому зареєстрована за [PERSON] , встановлені рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 30.03.2007, а тому не підлягають доказуванню відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України та спростовують доводи позивача про те, що вона є співвласником спірної квартири [ADDRESS] . З урахуванням наведеного, оскільки позивач ніякого відношення до купівлі-продажу спірного майна не мала, особисті кошти на придбання цієї квартири не вкладала та таких доказів не надала, вважає, що придбана відповідачем квартира є його особистою власністю і не підлягає поділу, оскільки не є спільним сумісним майном подружжя. Крім цього, з посиланням на висновки, викладені у постанові Верховного суду від 28.07.2021 у справі №314/2720/22218 та від 12.08.2021 року у справі №438/1673/13-ц, зазначає, що до правовідносин, які виникли до 01.01.2004, застосовуються положення КпШС України, яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім?єю без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю подружжя, тому позовна вимога про встановлення факту проживання позивача з відповідачем однією сім?єю, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету до 2004 року є безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає. Оскільки квартира по [ADDRESS] придбана відповідачем 05.08.2003 ще до укладення шлюбу з позивачем, за особисті кошти відповідача, тому відсутня презумпція спільності майна сторін щодо цієї квартири та безпідставні також доводи позивача про поділ спільного майна подружжя - житлового будинок по [ADDRESS] , та визнання права власності за кожним на 8/25 частин будинку. При цьому, згідно з копією Акта готовності об?єкта до експлуатації №1 від 01.12.2010 витрати [PERSON] на будівельно-монтажні роботи складають 180 000 грн., які були сплачені із його особистих коштів, які не є спільними подружніми коштами. На підставі наказу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської від 14.11.2012 про оформлення права власності та згідно зі свідоцтвом про право власності від 14.11.2012, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, [PERSON] став власником 16/25 частин будинку загальною площею 223,0 кв.м. При оформленні права власності на житло, подальшу його реконструкцію, добудову, ремонт відповідач вкладав свої особисті кошти, отримані ним від продажу належної йому на праві власності квартири по [ADDRESS] в сумі 73815 доларів США, що підтверджується копією договору купівлі-продажу. В той же час позивач на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 8/25 частин спірного будинку не надала доказів, з яких можливо б було встановити факт того, що добудова, реконструкція були здійснені внаслідок спільної праці сторін як сім?ї, спільних коштів подружжя, а отже відсутні правові підстави для визнання за нею права власності на частку спірного майна, яке не є спільним майном подружжя. На переконання відповідача, надана копія трудової книжки [PERSON] не є належним доказом того, що позивач вкладала свої особисті кошти в придбання відповідачем квартири за адресою по [ADDRESS] , в реконструкцію, добудову другого поверху, переобладнання квартири в житловий будинок по [ADDRESS] , тому підстав для задоволення позову [PERSON] відповідач не вбачає та вважає, що у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити. 11.09.2023 на електронну адресу суду та 13.09.2023 до суду засобами поштового зв`язку надійшла відповідь на відзив представника позивача [PERSON] , у якій остання звертає увагу на те, [PERSON] не була учасником спору на рішення, за результатами розгляду якого, посилається відповідач, а тому встановлені таким рішенням обставини не можуть вважатися такими, що не підлягають доказуванню у цій справі з огляду на ч.4 ст.82 ЦПК України, що підтверджується позицією Верховного Суду у справі №522/7758/14-ц (постанова від 04.06.2020). Також посилання відповідача на те, що при оформленні права власності на житло, подальшу його реконструкції, добудову та ремонт він вкладав особисті кошти, отримані ним від продажу належної йому квартири [ADDRESS] в сумі 73815 доларів США, спростовується долученою самим відповідачем копією Договору купівлі-продажу квартири, який укладений 31.07.2012, в той час як основні ремонтні роботи (а, відтак, і основні витрати) були завершені у період 2010-2011 років. Більше того, як вбачається зі змісту Договору купівлі-продажу квартири від 31.07.2012 вказана квартира не належала відповідачу на праві особистої власності, а була спільною власністю відповідача та його доньки [PERSON] , тому твердження відповідача про використання ним усією суми з продажу цієї квартири на ремонт будинку на [ADDRESS] викликає додаткові сумніви. Ухвалою підготовчого засідання від 13.10.2023, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволено подане разом з позовом клопотання представника позивача про виклик в судове засідання для допиту у якості свідків [PERSON] та [PERSON] , а також клопотання відповідача про виклик в судове засідання для допиту у якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою підготовчого засідання від 21.11.2023, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання відповідача про виклик в судове засідання для допиту у якості свідка [PERSON] . Ухвалою від 21.11.2023 за клопотанням представника позивача [PERSON] витребувано в АТ «Ощадбанк» ТВБВ №10013/310 філії Львівського обласного управління AT «Ощадбанк» (79016, м. Львів, вул. Городоцька, 115) належним чином завірену копію кредитної справи щодо кредитного договору №1669 від 22 серпня 2011 року, укладеного [PERSON] ; у разі, якщо дану кредитну справу знищено за закінченням терміну зберігання, інформацію про те, коли погашено кредит, чи надавалась [PERSON] згода на укладення даного кредитного договору та на які цілі надавався кредит, на виконання якої 20.12.2023 на адресу суду надійшла відповідь АТ «Ощадбанк». 13.03.2024 представник позивача Коцюбинська Л.С. подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно з якою позивач доповнює позовні вимоги наступною вимогою: усунути перешкоди в користуванні частиною будинку за адресою [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] до будинку за адресою адресою [ADDRESS] . Ухвалою підготовчого засідання від 15.04.2023, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, прийнято до розгляду подану представником позивача заяву про збільшення позовних вимог, у якій остання просить також усунути позивачу перешкоди в користуванні частиною будинку за адресою [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] до будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказані вимоги обґрунтовує тим, що позивач проживала і була прописана за цією адресою з 2005 року і до жовтня 2023 року. У жовтні 2023 року після подання позивачем позову про поділ майна подружжя, відповідач, користуючись тим, що він є номінальним власником спільного майна подружжя, самостійно без згоди та присутності позивача виписав її із спільного житла. Відповідач змінив замки у будинку, здав це житло в оренду і таким чином позбавив позивача доступу до спільного житла, в той час як іншого житла позивач не має. Зважаючи на те, що позивача незаконно позбавили права користуватись належним їй на праві спільної сумісної власності разом з відповідачем житлом, позивач на підставі ст.16, 391, 405 ЦК України, ст.9, 156 ЖК України, просить також усунути їй перешкоди в користуванні цим майном та її вселення до цього житлового приміщення. В підготовчому засіданні 23.05.2024 відповідач [PERSON] подав відзив на заяву про збільшення позовних вимог, у якому останній зазначає, що [PERSON] не є власником спірних квартири, будинку, а тому відсутня презумпція спільності майна щодо зазначених об?єктів нерухомого майна. Після розірвання шлюбу позивач не є членом сім?ї відповідача, не проживає разом із ним, самостійно залишила житло, власником якого є відповідач, забрала всі свої особисті речі, не вносила обов?язкові платежі та стала проживати у квартирі своєї матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , яка не проживає на території України близько 20 років, та постійно проживає в Іспанії. Також [PERSON] може проживати в квартирі свого сина [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , який не проживає у м.Львові. Оскільки позивач втратила інтерес до спірного житла, проживає у квартирі своєї матері, має на праві власності однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , а тому у відповідності до Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 №265 відповідач зняв її з реєстрації 10.10.2023, звернувшись із відповідною заявою у ЦНАП. Ключі від будинку відповідач вимушений був поміняти, оскільки вони були втрачені за невстановлених обставин, однак особисто до відповідача позивач про вручення їй нових ключів не зверталась та не намагалася вселитися у будинок, а заяву про збільшення позовних вимог подала до суду після того, як відповідач відмовився допомагати їй фінансово. Крім цього, у будинку відповідача безоплатно проживають внутрішньо переміщені особи - двоє неповнолітніх дітей і їх бабуся, яким він надав таку допомогу у тимчасовому вирішенні житлових проблем, у цьому ж будинку постійно проживає і відповідач, іншого житла не має, та відповідно до ч.1, 2 ст.319, ч.1 ст.383 ЦК України має право володіти, користуватися, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім?ї, інших осіб. Доводи позивача, щодо вчинення відповідачем їй перешкоди в користуванні спільною сумісною власністю подружжя - будинком на [ADDRESS] , є безпідставними, оскільки цей будинок не є спільною сумісною власністю подружжя та не визнаний таким судовим рішенням, а тому необґрунтовані її покликання на ст.391 ЦК України, та на ч.1 ст.405 ЦК України, ч.1,4 ст.156 ЖК України, оскільки після розлучення у вересні 2021 році [PERSON] не є членом сім?ї відповідача, самостійно залишила будинок і близько 3 років не проживає там, а посилання позивача на те, що вона не має на праві власності іншого житла не відповідає дійсності, оскільки згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 17.04.2024 [PERSON] на праві власності належить однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , яку вона намагається продати за 10000 доларів, що підтверджується оголошеннями на різних сайтах в мережі Інтернет. Враховуючи наведене вважає, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. При цьому 21.05.2024 на електронну адресу суду надійшла відповідь на відзив представника позивача [PERSON] , у якій остання зазначає, що сам відповідач не заперечує того факту, що позивач проживає у квартирі своєї матері (а не у власному житлі), а його посилання на те, що у власності позивача є однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , то відповідно до висновку про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж цієї будівлі її стан визнано аварійним та непридатним до подальшої експлуатації. Отже, враховуючи той факт, що спірне житло є спільною сумісною власністю, а також, що у позивача немає іншого придатного для проживання житла, вважає позовну вимогу про усунення перешкод в користуванні майном законною і підставною. Ухвалою підготовчого засідання від 23.05.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 04.07.2024 заслухано вступні слова сторін у справі та встановлено порядок дослідження доказів, вирішено спершу допитати свідків. В судовому засіданні 12.07.2024 в режимі відеоконференції допитано у якості свідка [PERSON] . В судовому засіданні 18.09.2024 допитано у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Після допиту свідка [PERSON] в судовому засіданні головуючим у справі суддею Стрепком Н.Л. подано заяву про самовідвід, яка того ж дня ухвалою суду задоволена. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.09.2024 матеріали вищевказаної справи передані на розгляд судді Головатому Р.Я. Ухвалою від 30.09.2024 постановлено вказану справу прийняти до свого провадження, розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначити, з урахуванням ухвали від 14.10.2024 про внесення виправлень в ухвалу, підготовче засідання 29.10.2024. Ухвалою підготовчого засідання від 29.10.2024 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 26.11.2024, в якому неодноразово оголошувалась перерва, востаннє до 23.06.2025. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та відповідях на відзиви, просили позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав, викладених у відзивах, просили в задоволенні позовних вимог відмовити. У відповідності до абз.2 ч.1 ст.244 ЦПК України судом відкладено ухвалення та проголошення судового рішення на 02.07.2025 об 11 год. 30 хв. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та його представника, покази свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно всі обставини справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 22.10.2005 сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 02.09.2021 у справі №463/5019/21, яке не оскаржувалось та набрало законної сили 04.10.2021, було розірвано. 15.10.2003 на підставі договору купівлі-продажу Р. №3217 від 05.08.2003, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р. (т.1 а.с.11), за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру та комору в підвалі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1 а.с.12). Як вбачається зі змісту вищевказаного договору купівлі-продажу загальна площа квартири на час його укладення становить 98,8 кв.м, житлова 64,8 кв.м, комора в підвалі площею 20 кв.м. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в період перебування сторін у шлюбу до 2012 рік проведено та погоджено реконструкцію квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.14, 15, 16, 17, 18, 69). 14.11.2012 Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради видано наказ №2531-Ж-Л «Про оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS] гр. [PERSON] , [PERSON] » 1. оформити право приватної власності: 1.1 гр. [PERSON] на 9/25 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS] . Загальна площа 9/25 ідеальних частин житлового будинку 189,5 кв.м, житлова - 62,7 кв.м.; 1.2 гр. [PERSON] на 16/25 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS] . Загальна площа 16/25 ідеальних частин житлового Будинку 233,0 кв.м, житлова - 127,9 кв.м. У спільному користування співвласників будинку сходова клітка І/9,8 кв.м, сходова клітка І/10.2 кв.м. Загальна площа будинку 442,5 кв.м, житлова 190,6 кв.м. Відділу приватизації державного житлового фонду Личаківського району оформити та видати свідоцтва про право власності на частини житлового будинку, вказані у п.1 (т.1 а.с.23, 66). На підставі вказаного наказу 14.11.2012 відповідачу видано Свідоцтво про право власності № [NUMBER] на 16/25 частин будинку, загальною площею 233 кв.м, за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.64) та 10.12.2012 за відповідачем зареєстровано право власності на це майно (т.1 а.с.65), що підтверджується також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №333204136 від 23.05.2023, з якої вбачається, що за відповідачем 10.12.2012 зареєстровано право власності на 16/25 частин будинку за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 38509164 (т.1 а.с.25). Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу. Разом з тим, згідно зі ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень представників позивача сторони почали спільне життя у 2002 році та з того часу спільно з сином позивача [PERSON] , та донькою відповідача [PERSON] проживали у квартирі матері позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В ході розгляду справи, зокрема з показів допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] , яка повідомила, що вони з чоловіком дружила зі сторонами сім`ями та останні з 2003 року проживали разом з сином позивача [PERSON] і донькою відповідача [PERSON] на [ADDRESS] , свідка [PERSON] , яка повідомила, що познайомилась з відповідачем у 2004 році під час відпочинку в Шацьку в той час сторони проживали на [ADDRESS] , свідка [PERSON] , який повідомив, що сторони з 2003 року проживали з ним в одному під`їзді на [ADDRESS] разом з сином [PERSON] та донькою [PERSON] , всі думали, що вони одружені, судом встановлено, що сторони спільно проживали як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу, з 2003 року, що спростовує доводи відповідача про те, що сторони почали проживати однією сім`єю вже після одруження 22.10.2005. Разом з тим, відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 13 листопада 2019 року у справі №638/20216/16-ц, від 19 березня 2020 року у справі №303/2865/17, від 19 лютого 2021 року у справі № 738/1093/19, від 17 січня 2023 року у справі № 293/2211/20, від 12 січня 2024 року у справі № 755/20288/21, від 26 листопада 2024 року у справі № 758/7736/22, від 23 квітня 2025 року у справі №758/8734/21. Згідно із частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Тобто і для «фактичного подружжя» повинні бути характерними усі ознаки сім`ї, передбачені статтею 3 СК України, а саме: спільне проживання, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Саме лише встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу без вирішення питання виникнення, зміни або припинення юридичних наслідків чинним законодавством не передбачено. Вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю позивач заявила з певною правовою метою - визначення правового статусу нерухомого майна, набутого сторонами у період спільного проживання, як такого, що є спільним майном сторін. Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України. Для визначення осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. В той же час, із вимогою про встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2002 року до 22 жовтня 2005 року, позивач звернулася з метою встановлення належності сторонам на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України квартини [ADDRESS] , яка була придбана у 2003 році, тобто до 01 січня 2004 року, у період, коли діяв Кодекс законів про шлюб та сім`ю України, який не містив норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою. Враховуючи наведене, оскільки встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено, а встановлення такого факту після вказаної дати не має для позивача юридичного значення, оскільки спірне майно набуте у власність відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2003, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Разом з тим, згідно з ч.1 ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.23 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, внаслідок яких істотно збільшилась вартість такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх обставин справи. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 201/2503/20. Як вбачається з матеріалів справи на підставі договору купівлі-продажу відповідач придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 98,8 кв.м, житловою 64,8 кв.м, комора в підвалі площею 20 кв.м. Як зазначалося вище за час перебування сторін у шлюбі, було проведено реконструкцію вказаної квартири і 14.11.2012 відповідачу видано Свідоцтво про право власності № [NUMBER] на 16/25 частин будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 233 кв.м., а житлова площа склала - 127,9 кв.м. З урахуванням наведеного очевидним є те, що істотність збільшення вартості спірного майна, з урахуванням збільшення його загальної площі майже в 3 рази, житлової в 2 рази, є такою, що первинний об`єкт нерухомості, який належав відповідачу на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу після проведення реконструкції. Крім цього, судом встановлено, що позивач з 19.12.1991 працює стоматологом та відповідно отримує дохід. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є другом сім`ї сторін, суду повідомила, що позивач працювала і працює стоматологом, сторони спільно робили ремонти, у зв`язку з чим разом їздили в Польщу. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , суду повідомив, що квартиру купив відповідач, однак реконструкцію проводили сторони, у зв`язку з чим разом їздили в Польщу, позивач стоматолог. Матеріали справи не містять доказів придбання позивачем за час шлюбу іншого вартісного майна, що давало б підстави стверджувати, що кошти отримані позивачем від роботи стоматологом були спрямовані не на сім`ю. Враховуючи наведене, оскільки позивач на час проведення реконструкції працювала, отримувала дохід, який витрачала в інтересах сім`ї, приймала участь у реконструкції нерухомого майна, суд приходить до висновку, що збільшення вартості майна відповідача безумовно було наслідком спільних трудових та грошових затрат сторін. Крім цього, відповідачем не представлено доказів, які б свідчили про те, що його доходи у період проведення реконструкції дозволяли провести таку самостійно, приймаючи при цьому участь у витратах сім`ї на інші потреби. Також суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що при оформленні права власності на житло, подальшу його реконструкцію, добудову, ремонт відповідач вкладав свої особисті кошти, отримані ним від продажу належної йому на праві власності квартири по [ADDRESS] в сумі 73815 доларів США, що підтверджується копією договору купівлі-продажу, оскільки як вбачається зі змісту останнього (т.1 а.с.72) такий укладено 31.07.2012, тобто вже після завершення реконструкції. Не є належними доказами понесення витрат на реконструкцію спірного майна за особисті кошти відповідача і представлені останнім копії кошторисів та квитанцій (т.2-3, т.4 а.с.1-88), оскільки частина таких стосується не лише квартири [ADDRESS] , а й іншої квартири [ADDRESS] у цьому будинку, більшість таких не містить інформації про покупця товару та не підтверджуються, що придбані товари використані саме для реконструкції спірного майна. Не підтверджує вказаної обставини і представлена відповідачем копія довідки АТ «Ощадбанк» від 17.10.2023 та отримана на виконання ухвали про витребування доказів відповідь АТ «Ощадбанк» від 12.12.2023, зі змісту яких вбачається, що 22.08.2011 відповідачем було укладено кредитний договір на суму 150000 грн., заборгованість за яким погашена 30.07.2012, оскільки відповідно до ч.3 ст.54 СК України вважається, що дії одного з подружжя стосовно життя сім`ї вчинені за згодою другого з подружжя, а згідно з ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Не беруться судом до уваги і покази допитаних в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , яка повідомила, що відповідач займався бізнесом та більше заробляв, оскільки такі обставини не можуть бути достеменно відомі свідку, [PERSON] , який повідомив, що відповідач продав квартиру і купив будинок для себе і доньки, оскільки такі спростовуються показами інших свідків та матеріалами справи, згідно з якими сторони проживали однією сім`єю ще до придбання цієї квартири, а іншу квартиру відповідач відчужив 31.07.2012, тобто вже після завершення реконструкції, [PERSON] , який повідомив, що не бачив позивача на будівництві, оскільки свідок лише починав робити ремонт, такий здійснював близько 2 років, однак не завершив об`єкт, а також сина позивача [PERSON] та доньки відповідача [PERSON] , оскільки кожен із них зацікавлений у вирішенні справи. Враховуючи наведене, оскільки спірне майно відповідача за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, суд приходить до висновку, що таке майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін. Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 201/2503/20. Відповідно до ч.1, 4 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з роз`яснень пленуму Верховного Суду України, наданих у п.25 Постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи вищенаведене та виходячи з презумпції рівності часток, оскільки судом не встановлено, що інше визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, суд приходить до висновку, що частки сторін у власності на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя 16/25 частин будинку за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 38509164), є рівними, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення та за сторонами слід визнати право особистої приватної власності по 8/25 частин цього будинку. Крім цього, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається зі змісту позовної заяви відповідач позбавив позивача доступу до спільного житла, змінив замки у будинку, здав це житло в оренду, а також користуючись тим, що він є номінальним власником спільного майна подружжя, самостійно без згоди та присутності позивача виписав її із спільного житла. Відповідач не заперечив, що зняв позивача з реєстрації місця проживання за адресою у спірному будинку, змінив ключі до будинку, а також заселив до нього інших осіб. Враховуючи наведене, оскільки судом встановлено, що 16/25 частин будинку за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін як подружжя та за позивачем визнано право особистої приватної власності на 8/25 частин цього будинку, а в ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні цим майном, чим порушує її права як власника, тому суд приходить до висновку, що такі підлягають відновленню, а позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні частиною будинку за адресою [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] до будинку за адресою адресою [ADDRESS] , - задоволенню. При цьому, доводи відповідача про те, що позивач після розлучення у вересні 2021 році не є членом сім?ї відповідача, самостійно залишила будинок і близько 3 років не проживає там та має на праві власності інше житло, на вищевказані висновки суду не впливають. Крім цього, згідно з п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Разом з тим, відповідно до ч.1, 2 ст.246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. Згідно з п.5 ч.7 ст.265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. Враховуючи наведене, оскільки представник позивача у справі заявила про неможливість подання доказів, що підтверджують розмір понесених позивачем судових витрат, а тому питання про судові витрати слід вирішити після ухвалення рішення по суті позовних вимог у судовому засіданні, визначивши позивачу строк для подання доказів щодо розміру понесених нею судових витрат.

Outcome: partial