Jurisdiction: civil
Date: 2025-06-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Фермерського Господарства «ВАЮД» про стягнення орендної плати в натуральній формі. Свої позовні вимоги він обґрунтовував тим, що 07.03.2024 року між [PERSON] та ФЕРМЕРСЬКИМ ГОСПОДАРСТВОМ «ВАЮД» був укладений договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 1 рік згідно якого в оренду передається земельна ділянка загальною площею 55,00 га у тому числі 55,00 га ріллі. В той же час, орендна плата по відповідному договору сплачена не була і тому він звертається до суду з вимогами про стягнення орендної плати. 06.01.2025 року провадження по справі було відкрито. Представник відповідача надав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі у зв`язку з тим, що вважає вимоги необґрунтованими. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримувала та просила задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Висновки суду по суті позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, викладені у відповідних заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 07.03.2024 року між [PERSON] та ФЕРМЕРСЬКИМ ГОСПОДАРСТВОМ «ВАЮД» був укладений договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 1 рік згідно якого в оренду передається земельна ділянка загальною площею 55,00 га у тому числі 55,00 га ріллі. Відповідно до п . 4.1. Договору оренди землі від 07.03.2024 року плата вноситься Орендарем у натуральній формі у розмірі 30 тон пшениці. Передача сільськогосподарської продукції в рахунок Орендної плати оформлюється відповідним актом приймання-передачі, який підписується сторонами. За п. 4.3 даного Договору Орендар вносить орендну плату один раз на рік, за перший рік оренди, орендна плата сплачується до 25 грудня поточного року, в якому укладено цей Договір, пропорційний фактичній кількості календарних днів оренди, в подальшому орендна плата сплачується один раз на рік до 31 грудня поточного року. Відповідно до п. 4.4. Договору оренди землі розмір орендної плати може переглядатися один раз на три роки, у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, погіршення стану Орендованої земельної ділянки не з вини Орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законом. За п. 9.1 Договору Орендодавець має право вимагати у Орендаря своєчасного внесення орендної плати. Відповідно п. 9.4 Договору Орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно сплачувати орендну плату у терміни, визначені цим Договором. Доказів щодо відповідної державної реєстрації договору в ДРРП до суду не надано. Представник позивача в судовому засіданні також не змогла надати доказів реєстрації такого договору. В той же час, п. 3.1. Договору вказано, що «Договір укладено строком на 1 (один) рік. За домовленістю Сторін, перебіг строку оренди розпочинається з дати державної реєстрації права оренди.» Відповідно до Постанови ВП ВС від 29.11.2023 у справі № 513/879/19 «14.5. Згідно з висновком, сформульованим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 696/1880/15-ц, якщо у законі є вимога про державну реєстрацію договору як умову набрання ним чинності, то він набирає чинності з моменту такої реєстрації; якщо зміни до законодавства передбачають скасування державної реєстрації договору як обов`язкової умови набрання ним чинності, але вводять обов`язкову реєстрацію речового права, щодо якого сторони укладають відповідний договір, то за умови невиконання вимоги про державну реєстрацію договору на момент набрання чинності зазначеними змінами у законодавстві він набирає чинності з моменту державної реєстрації відповідного права за відсутності на цей час явно виражених заперечень контрагента. Оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (частина друга статті 631 ЦК України), то моментом укладення договору оренди землі є або його державна реєстрація, або державна реєстрація права оренди, якщо сторони договору не передбачили в ньому інше відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України.» Згідно з Постанова ВП ВС від 10.12.2019 по справі № 906/961/17 6.16. Орендарями земельних ділянок, відповідно до частини першої статті 5 цього Закону, є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою. Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону (стаття 6 Закону № 161-XIV). Наведене узгоджується з положеннями статей 125 та 126 ЗК України, якими унормовано, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до Постанова КГС ВС від 11.12.2024 у справі № 916/3879/23 5.7. Частиною першою статті 93 і статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Згідно з ст. 125 ЗК України Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Дана норма у відповідній редакції була внесена до ЗК в редакції Закону № 1066-VI від 05.03.2009 року. До цього (редакція від 25.10.2001 року ЗК України) також було вказано, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Таким чином, договір оренди земельної ділянки підлягав та підлягає державній реєстрації. У зв`язку з такими обставинами, суд вважає, що право оренди на підставі договору оренди землі від 07.03.2024 року, який укладений між [PERSON] та ФЕРМЕРСЬКИМ ГОСПОДАРСТВОМ «ВАЮД» не виникло, так як відсутня його державна реєстрація. Крім того, суд вказує на наступні обставини. Відповідно до договору оренди землі від 07.03.2024 року вказано, що передаються наступні земельні ділянки, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Щодо [PERSON] будь-яке право власності та будь-яке право оренди не зареєстровано (відповідно до інформаційної довідки 414778730 від 24.02.2025 року) Позивачі вказуються на наявність договору оренди землі №983 від 26.05.2005 року відповідно до якого Орендодавець [PERSON] передала в оренду СФГ «Діоніс» в особі голови [PERSON] земельну ділянку загальною площею ріллі 5, 17 га строком на 45 років. В той же час, відомостей щодо реєстрації такого договору в ДРРП не має про що свідчить довідка 414778730 від 24.02.2025 року. Крім того, відповідно до договору оренди сторонами по договору є [PERSON] та СФГ «Діоніс», а [PERSON] як позивач жодного відношення до такої земельної ділянки не має. Доказів наявності будь-якого договору оренди між СФГ «Діоніс» та [PERSON] до суду не надано. Щодо [PERSON] позивачі вказують, що Відповідно до договору оренди земельної ділянки від 22.02.2000 року [PERSON] , який є власником земельної ділянки відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ОД №0143007 передав в оренду СФГ «Діоніс» земельну ділянку загальною площею 5, 85 га строком на 45 років. В той же час, відомостей щодо реєстрації такого договору в ДРРП до суду не надано. Крім того, відповідно до договору оренди сторонами по договору є [PERSON] та СФГ «Діоніс», а [PERSON] як позивач жодного відношення до такої земельної ділянки не має. Щодо [PERSON] право власності та будь-яке право оренди не зареєстровано (відповідно до інформаційної довідки 414580520 від 21.02.2025 року) Щодо [PERSON] право власності та будь-яке право оренди не зареєстровано (відповідно до інформаційної довідки 414578962 від 21.02.2025 року) Щодо [PERSON] право власності та будь-яке право оренди не зареєстровано (відповідно до інформаційної довідки 414581561 від 24.02.2025 року) Позивачі вказують, що Відповідно до договору оренди земельної ділянки від 02.06.2016 року Орендодавець [PERSON] передала в оренду [PERSON] земельну ділянку загальною площею 5,12 га строком на 49 років, що додатково підтверджується актом передачу та прийому земельної ділянки. В той же час, відомостей щодо реєстрації такого договору в ДРРП не має про що свідчить довідка 414581561 від 24.02.2025 року. Щодо [PERSON] дійсно зареєстрований договір оренди між нею та [PERSON] , однак не має реєстрації спірного договору (відповідно до інформаційної довідки 414580763 від 24.02.2025 року) Щодо [PERSON] право власності та будь-яке право оренди не зареєстровано (відповідно до інформаційної довідки 414581040 від 21.02.2025 року) Позивачі вказують та надають інформацію, що [PERSON] на підставі рішення XVIII сесії IV скликання Бузиновської сільської Ради народних депутатів Іванівського району Одеської області від 28 вересня 2001 року №1 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 2, 60 га. В той же час, відсутні жодні докази наявності будь-яких відносин між [PERSON] та [PERSON] . Щодо [PERSON] право власності та будь-яке право оренди не зареєстровано (відповідно до інформаційної довідки 414581284 від 21.02.2025 року) Позивач вказує, що згідно договору оренди землі Орендодавець [PERSON] передала в оренду СФГ «Діоніс» земельну ділянку загальною площею ріллі 5, 17 га строком на 45 років. В той же час, відомостей щодо реєстрації такого договору в ДРРП не має про що свідчить довідка 414581284 від 21.02.2025 року. Крім того, відповідно до договору оренди сторонами по договору є [PERSON] та СФГ «Діоніс», а [PERSON] як позивач жодного відношення до такої земельної ділянки не має. Щодо [PERSON] у даної особи укладений окремий договір оренди землі з ФГ «ВАЮД» від 08.08.2024 року щодо земельної ділянки за кадастровим номером 5121881200:01:004:0122. Щодо [PERSON] право власності та будь-яке право оренди не зареєстровано (відповідно до інформаційної довідки 414581654 від 21.02.2025 року) Позивачі взагалі нічого не вказують щодо даної особи та наявності будь-який договірних відносин з нею. Щодо [PERSON] право власності та будь-яке право оренди не зареєстровано (відповідно до інформаційної довідки 414581888 від 21.02.2025 року). Відповідно до частини першої статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. За змістом частини дев`ятої статті 93 ЗК України відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. У пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України закріплено, що серед загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору. Частинами першою та третьою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. У статті 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору та визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із частинами першою - третьою статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов`язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту. Особливості укладення договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування встановлюються актами цивільного законодавства (частини перша та друга статті 648 ЦК України). Відповідно до частин першої - третьої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно із частиною першою статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. У зв`язку з вищевикладеним суд вказує, що передавати в оренду особа має тільки ті земельні ділянка, які перебувають у власності або користуванні орендодавця. Передача інших земельних ділянок (які не мають відношення до орендодавця) неможлива. Крім того, відповідач по справі стверджував, що після укладення договору ФГ «ВАЮД» намагалося його зареєструвати, однак отримала усну відмову державного реєстратора (у зв`язку з тим, що позивач не мав відношення до земельних ділянок, які передані в оренду) і після цього відповідач ФГ «ВАЮД» не приступив до обробляння та засівання земельних ділянок, які вказані у спірному договору оренди від 07.03.2024 року. Доказів зі сторони позивача про те, що договір має державну реєстрацію або доказів того, що ФГ «ВАЮД» все ж таки обробляв земельні ділянки стороною позивача до суду надано не було. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року No 18- рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес), виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. «Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м`якого покарання від 02 листопада 2004 року No 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України (пункт 3.4). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з Постановою ВС від 18.01.2021 по справі No 915/646/18 Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі No 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі No 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі No 902/761/18, від 04.12.2019 у справі No 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі No 129/1033/13-ц (провадження No 14-400цс19). Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». ... Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Розподіл судових витрат. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, а тому судові витрати, у відповідності до ст.141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню. На підставі ст.ст. 627, 651 ЦК України, ст.ст. 21, 31, 32 ЗУ «Про оренду землі», ст.ст. 141 Земельного кодексу України суд,-

Outcome: dismissed