Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-07 00:00:00

У вересні 2024 року керівник Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області Мамон О.Є. в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва, припинення володіння нерухомим майном, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Позовну заяву обґрунтовано тим, що під час реалізації представницьких повноважень Західною окружною прокуратурою міста Дніпра встановлено факт самовільного зайняття земельної ділянки за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, площа Новокодацька, 1Е без будь-яких на те правових підстав. Так, встановлено, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , у власність чи користування будь-яким фізичним чи юридичним особам не передавалась. Більш того, розпорядчий документ, на підставі якого об`єкту нерухомості, розташованому на земельній ділянці присвоєно адресу у м. Дніпрі, площа Новокодацька, 1Е, не видавався, що свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки комунальної власності, чим грубо порушено право комунальної власності територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. За відсутності будь-яких правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, за адресою: [ADDRESS] , збудовано нерухоме майно павільйон, загальною площею 63 кв.м., що свідчить про те, що зазначене нерухоме майно є самочинним будівництвом в розумінні статті 376 ЦК України. Під час вивчення законності набуття речових прав на об`єкти нерухомого майна, дотримання вимог містобудівного та земельного законодавства окружною прокуратурою з`ясовано, що 04.12.2017 державним реєстратором Комунальне підприємство «Центр реєстрації бізнесу і нерухомості» Дібровської сільської ради Синельниківського району, Дніпровська обл., [PERSON] зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна павільйон, загальною площею 63 кв. м. за адресою: [ADDRESS] , за громадянином [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] (реєстраційний номер [NUMBER] ), на підставі заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.10.2017 у справі № 175/3630/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми боргу та визнання права власності. У подальшому постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2018 за апеляційною скаргою Дніпропетровської місцевої прокуратури №3, заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.10.2017 у справі №175/3630/17 скасовано, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми боргу та визнання права власності відмовлено. Разом з тим, право власності на нерухоме майно павільйон загальною площею 63 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , від [PERSON] перейшло до [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частки павільйону, серія та номер: 10860, від 18.12.2017, та договору купівлі-продажу 1/2 частки павільйону, серія та номер: 10863, від 18.12.2017, посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. Також відомості щодо укладення договору оренди земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. Відповідно до інформації КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР №4950 від 02.05.2024 технічна інвентаризація та державна реєстрація права власності за адресою: [ADDRESS] , КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР не проводилась. Згідно з інформацією Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 02.05.2024 № 12/19-197 встановлено, що за даними інформаційної бази містобудівного кадастру та Адресного плану міста, містобудівні умови та обмеження для проектування об`єктів будівництва за адресою: м. Дніпро, площа Новокодацька, 1Е, управлінням не надавались, адреса [ADDRESS] офіційно жодному об`єкту нерухомості на території міста не надавалась. Інформація стосовно розпорядчих документів на підставі яких присвоєно або змінено адресу: м. Дніпро, площа Новокодацька, 1Е, в розпорядженні управління відсутня. Відповідно до інформації Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради № 10/1-66 від 08.05.2024 відсутні відомості щодо видачі/реєстрації Управлінням документів, які надають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації Дніпровської міської ради № 7/11-1340 від 04.06.2024 рішення щодо передачі у власність або користування, а також цивільно-правові угоди щодо земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] відсутні. Інспекцією з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради здійснено обстеження земельної ділянки. Згідно з інформацією Дніпровської міської ради № 7/11-1340 від 04.06.2024 з метою встановлення факту використання земельної ділянки державними інспекторами інспекції з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради здійснено виїзд на місцевість та складено акт обстеження, відповідно до якого земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, зазначений в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно виявити не вдалося. Отже, [PERSON] , уникаючи установленого чинним законодавством порядку набуття у користування земельної ділянки, отримання дозволу на будівництво, прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, самочинно збудував вказаний об`єкт та набув право власності на нього на підставі заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.10.2017 у справі № 175/3630/17, яке скасовано, та у подальшому здійснив відчуження вказаного майна на підставі договорів купівлі продажу [PERSON] . З огляду на скасування заочного рішення суду, яке стало підставою для державної реєстрації права власності, відсутні підстави для права переходу власності за правочинами щодо подальшого відчуження майна. Безпідставне набуття права власності на нерухоме майно суперечить засадам містобудівної діяльності в Україні, визначених Законом України «Про основи містобудування», є перешкодою у розв`язанні питань прогнозування розвитку, планування і забудови населених пунктів, регулювання земельних відносин, створення соціальної, інженерної і транспортної інфраструктури через відсутність можливості належного ведення містобудівного кадастру призводить до порушення майнових прав та інтересів держави. Таким чином, відповідачем незаконно використовується земельна ділянка, майно експлуатується з порушенням вимог містобудівного законодавства, що є підставою для зобов`язання звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки у судовому порядку, припинення володіння та скасування державної реєстрації речових прав. З урахуванням зазначеного позивач просив суд зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою та повернути Дніпровській міській раді земельну ділянку площею 63 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , привівши її у придатний до використання стан, шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва: павільйону, загальною площею 63 кв.м.; припинити володіння [PERSON] 1/2 нерухомого майна павільйону, загальною площею 63 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , проведену рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою\~О.В. індексний номер 38792548 від 18.12.2017 (номер запису про право власності 23996500) шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 1429521212101; припинити володіння [PERSON] 1/2 нерухомого майна павільйону, загальною площею 63 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , проведену рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. індексний номер 38793177 від 18.12.2017 (номер запису про право власності 23996500) шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 1429521212101; скасувати державну реєстрацію права власності на 1/2 нерухомого майна павільйону, загальною площею 63 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер 1429521212101), за [PERSON] проведену рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової О.В. індексний номер 38792548 від 18.12.2017 (номер відомостей про речове право 23996500), із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 1429521212101; скасувати державну реєстрацію права власності на 1/2 нерухомого майна павільйону, загальною площею 63 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер 1429521212101), за [PERSON] , проведену рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової О.В. індексний номер 38793177 від 18.12.2017 (номер відомостей про речове право 23996500), із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 1429521212101, а також відшкодувати судові витрати по справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.09.2024 року відкрито провадження у даній цивільній справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.12.2024 року підготовче провадження у даній справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» від 26.02.2025 року №4273-IX, який набрав чинності 25.04.2025 року, з 30.04.2025 року змінено найменування Ленінського районного суду міста Дніпропетровська на Новокодацький районний суд міста Дніпра. Представник позивача Західної окружної прокуратури міста Дніпрі Дніпропетровської області Рожко Д.І. подав до суду заяву в якій просив проводити судове засідання без його участі та задовольнити позовні вимоги керівника Західної окружної прокуратури в повному обсязі. Представник Дніпровської міської ради Ревякіна Н.М. позовні вимоги прокурора підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити та розгляд справи здійснювати без фіксування судового процесу. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, відзиву на позов суду не надав, у зв`язку з чим суд, відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280, ст. 281 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу за його відсутності на підставі наявних у ній даних чи доказів та за згоди представника позивача постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.10.2017 у справі № 175/3630/17 про стягнення суми боргу та визнання права власності визнано за [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) право власності без додаткового прийняття в експлуатацію на: павільйон за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 25 кв. м.; павільйон за адресою: [ADDRESS] загальною площею 60 кв. м.; павільйон за адресою: [ADDRESS] загальною площею 25 кв. м.; павільйон за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 63 кв. м.; павільйон за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65 кв. м.; павільйон за адресою : [ADDRESS] , загальною площею 37 кв. м.; заклад громадського харчування за адресою : [ADDRESS] , загальною площею 700 кв.м.; нежитлові приміщення за адресою : [ADDRESS] , загальною площею 204 кв. м.; павільйон за адресою : [ADDRESS] , загальною площею 20 кв. м.; нежитлові приміщення за адресою : [ADDRESS] , загальною площею 712,8 кв. м.; нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 1100 кв. м.; павільйон за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 317 кв. м.; павільйон за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 225 кв. м.; павільйон за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 202 кв. м.; нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 96 кв. м.; нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 96 кв. м. (а.с.25-28). З наявної в матеріалах справи копії технічного паспорта на громадський будинок (павільйон) за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що його виготовлено ФОП [PERSON] на замовлення [PERSON] станом на 10 липня 2017 року, щодо об`єкта нерухомого майна павільйону (А-1) загальною площею 63 кв.м. (а. с. 22-23). Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2018 року за апеляційною скаргою Дніпропетровської місцевої прокуратури №3, заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.10.2017 року у справі №175/3630/17 скасовано, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми боргу та визнання права власності відмовлено (а.с.33-36). Також судом встановлено, що 04.12.2017 року державним реєстратором КП «Центр реєстрації бізнесу і нерухомості» Дібровської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області Ганноченком А.О. на підставі заочного рішення Дніпропетровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.10.2017 року в справі №175/3630/17 за [PERSON] було зареєстровано право власності на нерухоме майно павільйон загальною площею 63 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а право власності на вказане нерухоме майно в подальшому перейшло до [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу 1/2 частки павільйону від 18.12.2017 року, які було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна №394597823 від 12.09.2024 року (а.с. 20-21). У матеріалах справи також наявні копії договорів купівлі-продажу 1/2 частки павільйону від 18.12.2017 року, укладені між продавцем [PERSON] і покупцем [PERSON] , та посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою\~О.В. і зареєстровані в реєстрі за №10860, №10863, відповідно до умов яких продавець продає, а покупець приймає у власність по 1/2 частки павільйону за адресою: [ADDRESS] , які належать продавцю на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.10.2017 року в справі №175/3630/17, яке набрало законної сили 10.11.2017 року, право власності за яким зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 06.12.2017 року Комунальним підприємством «Центр реєстрації бізнесу і нерухомості» Дібровської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, номер запису про право власності 23777256, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1429521212101 (а.с.29-30 зворот, 31-32 зворот). Як вбачається з відповіді Дніпровської міської ради №7/11-1340 від 04.06.2024 року, станом на 21.05.2024 року за результатами пошуку земельної ділянки за адресою: «пл.Новокодацька, 1Е» не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними або юридичними особами, прийнятих рішень міської ради не виявлено. За даними містобудівного кадастру та адресного плану міста зазначена адреса офіційно жодному об`єкту нерухомості на території міста не надавалась, відповідні документи, на підставі яких було присвоєно адресу відсутні (а.с. 39 39 зворот). З акту обстеження земельної ділянки №01/05/24-Н від 01.05.2024 року Інспекції з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради, щодо обстеження земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за результатами обстеження: доступ до земельної ділянки вільний. Обстеження проводилось візуально, оглядом, оглядом адресних табличок, опитуванням працівників торговельних павільйонів та перевіркою фіскальних чеків. Земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, зазначений в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно виявити не вдалось (а.с. 40-42). Відповідно до інформації КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР №4950 від 02.05.2024 року технічна інвентаризація та державна реєстрація права власності за адресою: [ADDRESS] , КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР не проводилась (а.с.45). Судом також встановлено, що за інформацією Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради №12/19-197 від 02.05.2024 року, за даними інформаційної бази містобудівного кадастру та адресного плану міста містобудівні умови і обмеження для проектування об`єктів будівництва, будівельні паспорти забудови земельної ділянки та паспорти прив`язки тимчасових споруд за адресою: [ADDRESS] , управліннями не оформлювались і не надавались. Інформація щодо розпорядчих документів на підставі яких було присвоєно або змінено зазначену адресу в розпорядженні управління відсутня (а.с.48). З відповіді Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради №10/1-66 від 08.05.2024 року вбачається, що згідно реєстру будівельної діяльності, що є компонентом електронної системи, який забезпечує створення, збирання, накопичення, обробку, захист, облік інформації визначеної ст.22 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у тому числі, документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, станом на час надання відповіді, відомості щодо реєстрації дозвільної документації (повідомлення про початок виконання підготовчих і будівельних робіт або дозвіл) чи документи, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (декларації про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат) по об`єкту розташованому за адресою: [ADDRESS] , відсутні, також повідомлено, що посадовими особами управління планові або позапланові перевірки на зазначеному об`єкті містобудування не проводились, а [PERSON] та [PERSON] до управління не звертались (а.с. 51). З наявного в матеріалах справи витягу з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва за адресою: м. Дніпро, площа Ноковокодацька, 1Е, відсутня інформація про дозвільні або інші документи (а.с. 54). Прокурор вказує, що порушення інтересів держави у цьому випадку полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки комунальної власності та створення перешкод законному власнику - територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради у користуванні, володінні та розпорядженні земельною ділянкою та безпідставній державній реєстрації речових прав на нерухоме майно. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Таким законом є Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру». Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший-третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Системне тлумачення положень частин третьої-п`ятої статті 56 ЦПК України і частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва інтересів держави, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) та від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20). Судом встановлено, що міською радою самостійно заходи щодо усунення порушень інтересів держави у судовому порядку не вживалися, а матеріали справи містять підтвердження, що Західною окружною прокуратурою скеровувався до Дніпровської міської ради лист 25.04.2024 за № 51-2657вих-24, в якому повідомлялося про факт порушення земельного законодавства при зайнятті [PERSON] земельної ділянки, безпідставне набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, що має ознаки самочинного будівництва. З листа від 04.06.2024 року № 7/11-1340 Дніпровської міської ради вбачається про те, що заходи на захист інтересів держави шляхом звернення до суду за вказаним фактом не вживалися. Таким чином, прокурор дотримався передбаченого законом порядку, тому суд дійшов висновку про наявність у цій справі правових підстав для представництва прокурором інтересів держави. За змістом ч. 1 та 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. (ч.3 ст. 56 ЦПК України) Положеннями ст. 5 Конституції України передбачено, що носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Статтями 13, 14 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ч. 3 ст. 1 Земельного кодексу України використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Абзацом 3 статті 41 Конституції України передбачено, що громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади власників землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Статтями\~13,\~14,\~140,\~142,\~143 Конституції України\~та ст. ст.\~80,\~84,\~123,\~127,\~128 Земельного кодексу України\~врегульовано порядок розпорядження є землею. Відповідно до\~статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які обов`язковими до виконання на відповідній території. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. Виходячи із вимог\~статті 83 Земельного кодексу України,\~презюмується належність земельних ділянок на території міста Дніпро територіальній громаді міста з визначенням її власника Дніпровської міської ради. Частинами 1, 8 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Статтею 12 Земельного кодексу України\~визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства. Відповідно до частини 1\~статті 122 Земельного кодексу України\~міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування, із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Право власності чи користування землею фізичними особами набувається та реалізується в порядку і на підставах, визначених Конституцією України\~(ст. ст. 13, 14),\~Земельним кодексом України ст. ст.\~78,\~92,\~93,\~102-1,\~116,\~118,\~119,\~123,\~125,\~126 ЗК України), а також іншими законами (Законом України «Про оренду землі»,\~Цивільним кодексом України). Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Пунктом 34 частини 1\~статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~визначено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях міської ради. Отже, правовою основою виникнення права користування земельною ділянкою є рішення органу місцевого самоврядування (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №918/633/16 та від 06.11.2019 у справі №910/14328/17). З огляду на наявні у матеріалах справи відповідь Дніпровської міської ради №7/11-1340 від 04.06.2024 року, інформацію Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради №12/19-197 від 02.05.2024 року, відповідь Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради №10/1-66 від 08.05.2024 року судом встановлено відсутність рішень та будь-яких розпорядчих актів щодо надання у власність чи користування земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , а також стосовно присвоєння адреси «пл.Новокодацька, 1Е». Також відсутні звернення [PERSON] та [PERSON] щодо оформлення прав на земельну ділянку. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Статтею 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак, свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Такі правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2015\~року в справі №6-1328цс15, від 18 лютого 2019 року в справі №308/5988/17-ц, від 20 березня 2019 року в справі №202/3520/16-ц. Відповідно до положень п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30 березня 2012 року, під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. З матеріалів справи судом встановлено, що Дніпровською міською радою не приймалось рішення щодо надання у власність або користування земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , а отже були відсутні правові підстави для проведення будь-яких будівельних робіт та подальшої реєстрації права власності на самочинно збудований спірний об`єкт нерухомого майна. Матеріали справи свідчать про те, що спірний об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, не була сформована, а також без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, і без належно затвердженого проєкту. Отже, оскільки вказаний об`єкт споруджений самовільно без відповідних дозвільних документів на земельній ділянці, яка не призначена для тієї мети, тому згідно із нормами частини першої\~статті 376 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) вважається самочинним будівництвом і може бути легалізоване лише у порядку, визначеному вказаною статтею. Відсутність доказів надання земельної ділянки для будівництва спірного павільйону, відсутність формування земельної ділянки та присвоєння їй указаної відповідачем поштової адреси, а також доказів реєстрації декларації та готовність спірного об`єкта - нежитлової будівлі, свідчить про відсутність підстав для набуття фізичною особою права власності на нерухоме майно та незаконність здійснення оспорюваної державної реєстрації права власності за відповідачем, що має наслідком її скасування. Крім того, заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2017 року у справі № 175/3630/17, на підставі якого [PERSON] набув право власності на нерухоме майно за адресою [ADDRESS] , яке стало первинною підставою виникнення права власності на нерухоме майно скасовано. Таким чином, вказані обставини свідчать про незаконне заволодіння майном комунальної власності та безпідставне набуття права власності на нерухоме майно. У силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої\~статті 376 ЦК України подальша реєстрація права власності за [PERSON] на самочинне будівництво\~не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного. Земельна ділянка, на якій розташоване вищевказане самочинно побудоване нерухоме майно, належить територіальній громаді міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності, є відповідно до ст. ст.\~80,\~83 Земельного кодексу України\~та ст.\~26,\~60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Дана земельна ділянка не надавалась під будівництво, право власності чи користування за ним на земельну ділянку не оформлювалось. Ураховуючи наведене, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки (частина друга\~статті 152 ЗК України). Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим\~статтею 376 ЦК України\~порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження. У пунктах 87-88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року в справі №916/1174/22 суд дійшов висновку, що знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 у справі №916/1608/18). Самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (п. 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16. Тобто, не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці. Отже, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності набуває той, хто має речове право на землю. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України). Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Частинами третьою - п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно (пункт 152 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23)). Частиною 2\~статті 152 ЗК України\~передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. За змістом\~статті 391 ЦК України\~та\~статті 155 ЗК України, власник майна має траво вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Крім того, у п.6.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 зазначено, що державна реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво,\~не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, та не виключає можливість знесення такого об`єкту нерухомості в порядку, встановленому для самочинно побудованих об`єктів. Отже, факт державної реєстрації самочинно побудованої будівлі на чужій ділянці не захищає права особи, яка зареєструвала за собою право власності на такий об`єкт. Відповідно до частини першої\~статті 182 ЦК України\~право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» \~передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру. Відповідно до частин першої та четвертої\~статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~у Державному реєстрі реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. \~\~Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених\~законом\~як необхідних для виникнення такого права. Вказана правова позиція міститься у постановах від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц). Водночас у практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно [пункт 98 постанови від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)]. Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (підпункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (підпункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.13) та інші). Велика Палата Верховного Суду у п. 137-139 постанови від 15.11.2023 у справі №916/1174/22 виснувала: якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації. Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої\~статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).\~\~Велика Палата Верховного Суду наголошує, що у випадку задоволення однієї із зазначених вище вимог юридична доля самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості) буде вирішена у встановленому\~законом\~порядку. Разом із цим буде відновлено стан єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Враховуючи зазначене, державна реєстрація права приватної власності відповідача на павільйон, загальною площею 63 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , як на нерухоме майно - це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття ними права власності на таке майно. Відповідні записи в Державному реєстрі створюють для територіальної громади в особі Дніпровської міської ради перешкоди у реалізації прав власника спірних земельних ділянок, зокрема відчуження або передачі у користування цих земельних ділянок іншим особам, оскільки відповідно до\~статті 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна, одночасно переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт. Процедура внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру регламентована\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За загальним правилом, у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав чи їх обтяжень, державний реєстратор повинен керуватися нормами\~цього Закону, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення [див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пункті 127 постанови від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)]. Згідно з\~абзацами другим\~та четвертим\~частини третьої\~статті\~26\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень»\~ передбачено,\~що у\~разі скасування\~рішення державного\~реєстратора про\~державну реєстрацію\~прав на\~підставі судового\~рішення чи\~визнання його\~прийнятим з\~порушенням цього\~Закону та\~анулювання у\~випадку,\~передбаченому\~пунктом 1\~частини\~сьомої статті\~37\~цього Закону,\~на підставі\~рішення Міністерства\~юстиції України,\~а також\~у разі\~визнання на\~підставі судового\~рішення недійсними\~чи скасування\~на підставі\~судового рішення\~документів,\~на підставі\~яких проведено\~державну реєстрацію\~прав,\~скасування на\~підставі судового\~рішення державної\~реєстрації прав,\~що мало\~наслідком державну\~реєстрацію набуття\~речових прав,\~обтяжень речових\~прав,\~відповідні права\~чи обтяження\~припиняються.\~У разі\~якщо в\~Державному реєстрі\~прав,\~у тому\~числі в\~його невід`ємній\~архівній складовій\~частині,\~наявні відомості\~про речові\~права,\~обтяження речових\~прав,\~припинені у\~зв`язку з\~проведенням відповідної\~державної реєстрації,\~або якщо\~відповідним судовим\~рішенням також\~визнаються речові\~права,\~обтяження речових\~прав,\~одночасно з\~державною реєстрацією\~припинення речових\~прав чи\~обтяжень речових\~прав проводиться\~державна реєстрація\~набуття відповідних\~прав чи\~обтяжень.\~При цьому\~дата і\~час державної\~реєстрації набуття\~речових прав,\~обтяжень речових\~прав,\~що були\~припинені у\~зв`язку з\~проведенням відповідної\~державної реєстрації\~та наявні\~в Державному\~реєстрі прав,\~у тому\~числі в\~його невід`ємній\~архівній складовій\~частині,\~залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до\~пункту 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Тобто в\~силу положень\~абзацу другого\~частини третьої\~статті\~26\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» №\~1952-IV\~права припиняються у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. Відповідно до реєстраційної справи №1429521212101 згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №106492368 від 06.12.2017 та рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №38563145 від 06.12.2017 відкриття розділу та державна реєстрація прав приватної власності на павільйон, загальною площею 63 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , як на нерухоме майно була здійснена на підставі заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.10.2017 у справі №175/3630/17, яке скасоване постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2018 року. Постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2018 у справі №175/3630/17 набрала законної сили. Отже відповідно до положень абзацу другого частини третьої\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV права [PERSON] та [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, що були набуті на підставі заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.10.2017 у справі №175/3630/17, припинились після його скасування відповідно до постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2018. Оскільки положення\~статті 376 ЦК України\~виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно. За змістом пункту 9 частини першої\~статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV\~державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміну або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини сьомої\~статті 14 Закону № 1952-IV\~у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру у випадках, передбачених цією статтею, закриття відповідного розділу допускається виключно у разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі. Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача на земельну ділянку було порушено незаконною реєстрацією права власності на нерухоме майно за відповідачем, з яким позивач не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення права власності відповідача, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правомочності розпоряджатись своїми земельними ділянками (схожі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18 та від 18 вересня 2024 року у справі № 914/1785/22). Тобто фактичне володіння нерухомим майном здійснюється шляхом оголошення в реєстрі права на нерухоме майно. Володіння, оголошення (як і будь-який факт) не можуть бути скасовані. Тому вимога скасувати державну реєстрацію права власності не відповідає належному способу захисту. Також не відповідає належному способу захисту вимога про припинення права власності відповідача на спірний об`єкт нерухомого майна, оскільки право власності останнього не виникало взагалі, відповідно до частини другої статті 376 ЦК України (як і сам спірний об`єкт не виник як об`єкт права власності). Відповідно до правової природи реєстрації прав на нерухоме майно як способу володіння ним та беручи до уваги загальні засади цивільного законодавства (аналогія права), колегія дійшла такого висновку: якщо заінтересована особа - позивач (власник земельної ділянки, інший правоволоділець) вважає, що зареєстроване за відповідачем право власності чи інше речове право на певний об`єкт насправді не існує і нікому не належить, то належному способу захисту відповідає вимога про припинення володіння відповідача відповідним правом. Судове рішення про задоволення таких позовних вимог є підставою для внесення до Державного реєстру запису про відсутність права. Якщо на відповідний об`єкт, право на який не може бути зареєстроване за жодним суб`єктом, був відкритий розділ Державного реєстру прав, таке судове рішення є також підставою для закриття розділу Державного реєстру прав на цей об`єкт. Таким чином, для ефективного захисту прав територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, належною вимогою, окрім усунення перешкод у здійсненні Дніпровською міською радою як власником права користування та розпоряджання земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , шляхом приведення її у придатний до використання стан шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва, є вимога про припинення володіння відповідача [PERSON] нерухомим майном та скасування державної реєстрації права власності. Відповідно до ст.13 та ст.81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що позивачем доведено належними і допустимими доказами незаконність, безпідставність оформлення права власності на нерухоме майно та відсутність будь-яких доказів набуття [PERSON] у приватну власність чи користування земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд бере до уваги задоволення позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору в загальному розмірі 13323,20 грн, що складається із судового збору за подання до суду позовної заяви (12112 грн) та заяви про забезпечення позову (1211,20 грн).

Outcome: approved