Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-15 00:00:00

І. Короткий виклад вимог позовної заяви У вересні 204 року [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (далі також - ДП «Ліси України, відповідач), в якому просив: -визнати незаконним та скасувати наказ Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 06.06.2024 № 404-к «Про звільнення [PERSON] ; -поновити [PERSON] на посаді директора Департаменту безпеки Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»; -стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь [PERSON] суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 07.06.2024 по день фактичного допуску до роботи з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів. В обґрунтування позову вказано, що з 16.01.2023 позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював на посаді директора департаменту безпеки ДП «Ліси України». Наприкінці робочого дня 06.06.2024 його викликали до департаменту персоналу та повідомили про звільнення, при цьому його не було ознайомлено із наказом про звільнення, не надано довідку про суми, нараховані та виплачені при звільненні. Протягом тривалого часу позивач не отримав від відповідача зазначених документів. Згідно з відомостями про трудову діяльність з Реєстру застрахованих осіб, сформованих 31.07.2024 та отриманих через електронний кабінет Пенсійного фонду України, [PERSON] звільнено з посади директора департаменту безпеки ДП «Ліси України» наказом № 404-к «Про звільнення [PERSON] » на підставі ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Копію оскаржуваного наказу позивач станом на дату подачі позову не отримав, у зв`язку з чим відлік строку для подання позову не розпочався. Позивач вважає звільнення незаконним, що і стало підставою для звернення до суду з позовом. ІІ. Відзив Заперечуючи проти відзиву, відповідач указував, що чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення. Директор департаменту з персоналу [PERSON] написав доповідну на ім`я керівника ДП «Ліси України» [PERSON]. про наявність такої заяви. У подальшому був підготовлений проект наказу, який [PERSON] завізував особисто та у директора департаменту з правових питань [PERSON] та віддав на підпис керівнику. 05.06.2024 був виданий наказ ДП «Ліси України» № 404-к «Про звільнення [PERSON] » за угодою сторін 06 червня 2024 року. Після отримання в соцмережах негативної інформації про звільнення [PERSON] було проведено службове розслідування, за результатами якого встановлено, що [PERSON] забрав оригінал заяви про звільнення та трудову книжку, при цьому відмовився від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення та про отримання трудової книжки. Ксі належні виплати при звільненні були проведені відповідачем у повному обсязі згідно з платіжною інструкцією № 29 від 06.06.2024 АТ «ОЩАДБАНКУ». Крім того, позивачем пропущений строк для звернення до суду, який закінчився 07.07.2024. ІІІ. Відповідь на відзив Позивач зазначає, що не здійснив волевиявлення та не надавав написану ним заяву ні Генеральному директору ДП «Ліси України» [PERSON] , ні Директору Департаменту з персоналу [PERSON] , якому вона взагалі не адресована, не надавав її на реєстрацію у підрозділ з діловодства. Підтвердженням є те, що на оригіналі заяви відсутні реєстраційні реквізити (штамп та вхідний номер), а також резолюція керівника. На оригіналі заяви [PERSON] відсутня резолюція Генерального директора ДП «Ліси України» [PERSON], яка є обов`язковоб відповідно до вимог пункту 5.17 ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів», згідно з якою резолюція - це зроблений посадовою особою напис на документі, що містить стислий зміст прийнятого нею рішення щодо виконання документа. Натмоість, доповідна директора Департаменту з персоналу [PERSON] не підтвердженням досягнутої згоди між позивачем та роботодавцем. Копію оскаржуваного наказу позивач станом на дату подачі позову не отримав, у зв`язку з чим, відлік строку для подання позову не розпочався. IV. Заперечення на відповідь на відзив Відповідач указує, що копія заяви [PERSON] про звільнення з роботи за угодою сторін 06 червня 2024, датована 05 червня 2024 та підписана [PERSON] , наявна на підприємстві. Оригінал заяви позивач забрав, що підтверджується поясненням директора Департаменту з персоналу [PERSON] . Також самим позивачем зазначено, що оригінал заяви у нього, що підтверджує надані пояснення працівників про те, що оригінал заяви був, проте був забраний самим позивачем. Факт волевиявлення працівником був здійснений, адже заяву на звільнення з визначеною підставою та бажаною датою звільнення, написану ним власноручно, він надавав. Оскільки позивач був на робочому місці та йому надавалася копія наказу, від ознайомлення з яким він відмовився, то підстав висилати копію наказу не було. Також вказано, що позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у позові. V. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 06.09.2024 справ розподілено на суддю Гуртову Т. І. Ухвалою суду від 11.09.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу 10 денний строк для усунення недоліків шляхом сплати судового збору в сумі 1 211,20 грн. 07.10.2024 через систему «Електронний суд» від представника позивача, адвоката Ревенка О. В., надійшла заява про усунення недоліків. 10.10.2024 суд ухвалою відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження на 28.10.2024. 16.10.2024 через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив на позовну заяву від ДП «Ліси України». 26.10.2024 через систему «Електронний суд» до суду від позивача надійшла відповідь на відзив та заява про виклик свідків. У судовому засіданні від 28.10.2024 розгляд справи було відкладено на 21.11.2024. 05.11.2024 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив та клопотання про виклик свідків. 11.11.2024 від представника позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи копії наказу ДП «Ліси України» від 06.06.2024 № 404-к «Про звільнення [PERSON] » з відміткою про ознайомлення з ним позивача 17.10.2024 та доказами направлення відповідачу. Судове засідання, призначене на 21.11.2024 не відбулось, розгляд справи було відкладено на 04.02.2025. У судовому засіданні 04.02.2025 суд задовольнив клопотання позивача про виклик свідків, які працюють в ДП «Ліси України», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У цьому ж судовому засіданні суд задовольнив клопотання відповідача про виклик свідків - [PERSON] , [PERSON] . Розгляд справи було відкладено. У судовому засіданні 05.05.2025 суд допитав свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Розгляд справи було відкладено на 16.07.2025. У судовому засіданні від 16.07.2025 суд допитав свідків [PERSON] , [PERSON] , заслухав пояснення представників сторін, дослідив матеріали справи. Після стадії з`ясування обставин справи та дослідження доказів представник відповідача звернулась до суду з усним клопотанням про долучення до матеріалів справи копії Журналу реєстрації вхідної кореспонденції, службових записок ДП «Ліси України». Суд відмовив в задоволенні даного клопотання, оскільки згідно з приписами ст. 83 ЦПК України відповідач мав подати даний документ разом з відзивом на позовну заяву, а подаючи таке клопотання про залучення цього документу після завершення стадії з`ясування обставин справи та дослідження доказів відповідач не обґрунтував поважність причин пропуску строку для подання доказу, зокрема не навів причин, що не залежали від відповідача. Суд в судовому засіданні 16.07.2025 оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, проголошення якого відбулось 28.07.2025. VІ. Релевантні джерела права Основний закон України проголошує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України). Вказані конституційні положення знайшли своє закріплення у Кодексі законів про працю України (далі - КЗпП України) та інших законодавчих нормах, які регулюють трудові відносини. Підставами припинення трудового договору є угода сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України). Стаття 47 КЗпП України визначає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки… (частина перша статті 83 КЗпП України, стаття24 Закону України «Про відпустки») За принципом змагальності цивільного судочинства кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення і щодо яких у учасників справи виникає спір (статті 12, 76-81 ЦПК України). Докази згідно з вимогами статей 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України мають бути належними, допустимими і достовірними, а в своїй сукупності - також достатніми, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 234 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). У справах про звільнення тягар доказування правомірності звільнення покладається на роботодавця. VII. Обставини, встановлені судом, та мотиви суду Дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін суд установив такі обставини. [PERSON] з 16.01.2023 по 06.06.2024 перебував у трудових правовідносинах з державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» та працював на посаді директора Департаменту безпеки ДП «Ліси України». Наказом відповідача від 05.06.2024 № 404-к «Про звільнення [PERSON] » позивача було звільнено 06.06.2024 із займаної посади за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Підставою звільнення у наказі вказано заяву [PERSON] від 05.06.2024. У позовній заяві та відповіді на відзив [PERSON] зазначив, що заяву про звільнення за угодою сторін він написав 05.06.2024, але не направив її на розгляд роботодавцю та оригінал заяви залишився у нього. Вказує, що на оригіналі заяви відсутні вхідний штамп, реєстраційний номер та дата, а отже, вказане підтверджує той факт, що він не здійснив дії щодо свого волеявиявлення на звільнення. Внаслідок чого вважає, що не здійснив власного волевиявлення щодо звільнення за угодою сторін. Крім того, на оригіналі заяви відсутня резолюція керівника ДП «Ліси України» [PERSON] , що свідчить, на його думку, про відсутність згоди роботодавця, а отже, угода сторін про звільнення не досягалась, а тому звільнення є незаконним. Позивач зазначає, що 06.06.2024 дізнався про своє звільнення зі слів директора департаменту з персоналу [PERSON] , який йому повідомив, що його було звільнено, та що копію наказу про звільнення та повідомлення про нараховані суми при звільненні він отримає поштою. [PERSON] зазначив, що станом на момент звернення до суду з позовом так і не отримав копію наказу про своє звільнення. Лише 17.10.2024, отримавши копію відзиву на позовну заяву, в додатках до якого був наказ від 05.06.2024 № 404-к «Про звільнення [PERSON] », він з ним ознайомився, та про факт ознайомлення повідомив відповідача, направивши йому цінного листа з описом вкладення. З доданих до відзиву документів також вбачається, що з пояснень [PERSON] , Директора департаменту з персоналу, оригінал заяви [PERSON] від 05.06.2024 був під проектом наказу про звільнення, однак під час візування проекту наказу, з пояснень [PERSON] , [PERSON] забрав у нього оригінал цього наказу. До матеріалів відзиву відповідач надав копію заяви [PERSON] від 05.06.2024, яка не містить вхідного номеру та дати, а в лівому верхньому куті є підпис Генерального директора [PERSON] та дата «05.06.2024». У відзиві також зазначено, що в день звільнення [PERSON] відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання копії наказу про звільнення, відмовився від проставлення підпису в Книзі обліку трудових книжок та вкладишів до них про отримання трудової книжки, але трудову книжку та копію наказу забрав. Відповідач зазначає, що було складено Акт від 06.06.2024 «Про відмову ознайомлення з наказом про звільнення», який складений працівниками ДП «Ліси України» [PERSON] - менеджером з персоналу відділу роботи з персоналом Департаменту з персоналу ДП «Ліси України», [PERSON] - менеджером з персоналу відділу роботи з персоналом Департаменту з персоналу ДП «Ліси України», [PERSON] - завідувачем сектору рекрутингу відділу роботи з персоналом Департаменту з персоналу ДП «Ліси України». Відповідач зазначає, що в день звільнення ознайомив позивача з наказом про звільнення, видав його копію, а також здійснив повний розрахунок при звільненні. Вважає, що [PERSON] пропустив місячний строк для звернення до суду з даним позовом, який визначений ст. 233 КЗпП України. До відзиву відповідачем також було надано матеріали службового розслідування, згідно з висновком якого від 04.07.2024 звільнення [PERSON] відбулось з дотриманням чинного законодавства. У відповіді на відзив позивач поставив під сумнів достовірність відомостей, які зазначені в Акті від 06.06.2024 «Про відмову ознайомлення з наказом про звільнення» та подав заяву про допит свідків - осіб, які склали вказаний акт. Також позивач зазначив, що оскільки не отримував копію наказу про звільнення, то відповідно роботодавець не виконав свого обов`язку, визначеного ст. 47 КЗпП України, а отже, відлік строку має починатись виключно з моменту отримання від роботодавця копії наказу про звільнення. Оскільки копію наказу йому не вручили, то відлік місячного строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, не розпочався, і строк звернення до суду з даним позовом не пропущений. а) Щодо оскаржуваного наказу про звільнення Позивач оскаржує своє звільнення, яке було здійснено за угодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач зазначає, що написав заяву на звільнення, але не подав її у встановленому порядку роботодавцю та залишив її у себе, а отже, не ініціював намір про звільнення за угодою сторін та не здійснив власне волевиявлення на припинення трудового договору. На підтвердження цієї тези надає копію заяви про звільнення за угодою сторін, датовану 05.06.2024, на якій відсутня будь-яка резолюція та підпис керівника ДП «Ліси України», відсутній вхідний штамп та відомості про її реєстрацію у роботодавця, оригінал цієї заяви наявний у позивача та був оглянутий у ході судового засідання 16.07.2025. Відповідач у свою чергу не надав до суду доказів реєстрації даної заяви позивача відповідно до Інструкції з діловодства у державному спеціалізованому господарському підприємстві «Ліси України», затвердженої наказом ДП «Ліси України» від 28.07.2023 № 1373. На підтвердження правомірності наказу про звільнення відповідач надав копію заяви позивача, датовану 05.06.2024, на якій у лівому верхньому куті стоїть дата 05.06.2024 та підпис, який за твердженням відповідача є підписом керівника ДП «Ліси України» [PERSON]. Дана копія заяви також не містить вхідного номеру та дати, вхідного штампу. Суд зазначає, що на копії заяви є лише підпис керівника відповідача без відповідної резолюції - «до наказу» або «згоден/не згоден» тощо. В ході судового засідання 16.07.2025 був допитаний свідок [PERSON] , який пояснив наступне. Напередодні дня звільнення [PERSON] йому зателефонував керівник ДП «Ліси України» [PERSON] та сказав, що [PERSON] має намір звільнитись та попросив допомогти йому в оформленні відповідних документів. Після цієї розмови [PERSON] домовився з [PERSON] , що зайде до його кабінету. Свідок зазначив, що зайшов до кабінету [PERSON] на десятий поверх з прикладом заяви на звільнення за угодою сторін. [PERSON] при свідку написав заяву на звільнення та віддав її [PERSON] . У подальшому свідок зробив фотокопію цієї заяви та віддав на реєстрацію і написав доповідну записку на ім`я генерального директора про надходження заяви [PERSON] про звільнення за угодою сторін та проханням прийняти управлінське рішення. Після цього, з проектом наказу про звільнення, завізованим свідком, доповідною запискою та заявою на звільнення, свідок зайшов до кабінету [PERSON] для візування проекту наказу. [PERSON] спитав у свідка чи це погоджено генеральним директором, на що свідок відповів, що так, є його доповідна записка. Під час знаходження у кабінеті [PERSON] на мобільний телефон свідка зателефонував [PERSON] та спитав у нього де він та чи можна подивитись на проект наказу. Після виходу з кабінету [PERSON] він зустрів [PERSON] , який забрав у нього заяву на звільнення та пішов, а на заперечення свідка, що треба писати заяву про відкликання заяви, махнув рукою та сказав, що звільнятись не буде. На уточнююче питання представника відповідача свідок підтвердив, що заяву [PERSON] написав в його присутності. На питання представника відповідача яким чином була отримана згода генерального директора на звільнення свідок відповів, що він зробив доповідну на ім`я генерального директора, на якій генеральний директор написав фразу «до наказу», а в цей момент відділ кадрів робив проект наказу на звільнення. На питання представника відповідача чи подавалась заява позивачем про відкликання заяви про звільнення, свідок відповів, що не подавалась. На уточнююче питання представника позивача підтвердив, що під проектом наказу була його доповідна записка на ім`я генерального директора стосовно питання звільнення [PERSON] . На питання чи було проведено службове розслідування по даному інциденту відповів, що не було. На питання навіщо [PERSON] писав доповідну записку він відповів, що в даному випадку звільнявся директор департаменту. Свідок на питання представника позивача підтвердив, що сфотографував заяву позивача на звільнення. На запитання суду, чому відсутній штамп на заяві позивача про звільнення, свідок повідомив, що на таких заявах не ставиться штамп. Повідомив на запитання суду, що на оригіналі заяви фразу «до наказу» написала Христенко В. Б. , начальник відділу по роботі з персоналом, і вона ж зробила копію заяви. Повідомив, що поки Христенко В. Б. робила наказ про звільнення, він написав доповідну та погодив її у генерального директора. На уточнююче питання суду повідомив, що з проектом наказу, доповідною та оригіналом заяви пішов до [PERSON] візувати наказ. На уточнююче питання суду свідок підтвердив, що [PERSON] поставив підпис та дату 05.06.2024 на копії заяви [PERSON] , а не на оригіналі. На уточнююче питання представника позивача [PERSON] повідомив, що в момент погодження проекту наказу про звільнення резолюції генерального директора ні на оригіналі заяви ні на її копії не було. Віза була проставлена лише на доповідній записці [PERSON] , адресовану генеральному директору. На питання представника позивача коли було підписано наказ про звільнення свідок відповів, що дату не пам`ятає. Свідок [PERSON] повідомив суду, що 05.06.2024 до нього в кабінет зайшов. [PERSON] з проектом наказу про звільнення [PERSON] , під яким була заява останнього про звільнення за угодою сторін. Він завізував даний проект наказу та віддав його [PERSON] . На питання представника позивача зазначив, що під проектом наказу не було доповідної записки [PERSON] , яка була б адресована генеральному директору щодо вирішення питання звільнення [PERSON] . На заяві [PERSON] була відсутня резолюція та підпис керівника підприємства. На питання суду яким чином відбувається процедура погодження наказів про звільнення, чи завжди пишуться доповідні записки до заяв, свідок повідомив, що не може відповісти точно на це питання, оскільки це повноваження департаменту з персоналу. Повідомив, що зазвичай готується проект наказу, а вже після всі документи подаються генеральному директору, який ставить резолюції та підписи, в т.ч. на наказі. Вирішуючи питання про законність наказу про звільнення [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Верховний Суд, у справах у подібних правовідносинах щодо оскарження звільнення за угодою сторін, дотримується правового висновку, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Подібна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 11.10.2024 у справі № 757/18577/22-ц, від 31.08.2020 у справі № 359/5905/18, від 16.02.2022 у справі № 591/4938/18. У даній справі позивач стверджує, що не здійснив волевиявлення на звільнення за угодою сторін, хоча і написав заяву на звільнення, але не надав її на розгляд роботодавцю, між сторонами відсутня домовленість про припинення трудового договору за угодою сторін. За твердженням позивача, на оригіналі його заяви відсутня резолюція Генерального директора ДП «Ліси України» [PERSON] , що є обов`язковим відповідно до вимог пункту 5.17 ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів», згідно з якимо резолюція - це зроблений посадовою особою напис на документі, що містить стислий зміст прийнятого нею рішення щодо виконання документа. Отже, за твердженням позивача на оригіналі заяви відсутнє будь-яке управлінське рішення генерального директора у вигляді резолюції, що також свідчить і про відсутність згоди роботодавця на звільнення. Оцінюючи подані сторонами докази, суд виходить з того, що угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін; волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій; дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей. З поданих сторонами доказів не вбачається досягнута домовленість обох сторін правовідносин - працівника та роботодавця, на звільнення за угодою сторін. Для звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України має бути досягнута згода сторін (усна або письмова), та реалізована шляхом видачі наказу роботодавця про звільнення. При чому ініціатива може походити від будь-якої сторони трудового договору. Доказів усної згоди матеріали даної справи не містять і сторони не посилались на відповідні обставини. Відповідач, навпаки, зазначає, що видав спірний наказ про звільнення позивача на підставі його письмової заяви від 05.06.2024, копію якої додано до матеріалів справи. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Отже, при вирішенні питання наявності чи відсутності письмової згоди сторін на припинення трудового договору, дослідженню підлягають ті докази, які свідчать саме про письмову форму волевиявлення сторін, в даному випадку, обставин написання заяви позивачем про звільнення та доведення її до відома роботодавця. Тобто, доказами письмового волевиявлення працівника має бути написана ним власноручно заява про звільнення за угодою сторін, з обов`язковим зазначенням дати звільнення, відомості про направлення роботодавцю та реєстрацію даної заяви, резолюція керівника на такій заяві щодо вирішення порушеного питання. Відповідні обставини та факти підтверджуються саме письмовими доказами. В матеріалах справи наявні дві копії однієї і тієї ж заяви [PERSON] на звільнення від 05.06.2024. Одна копія подана відповідачем, на якій в лівому верхньому куті поставлено підпис генерального директора [PERSON] та дата 05.05.2024. Свідок [PERSON] підтвердив, що даний підпис та дата проставлені генеральним директором саме на копії заяви. Друга копія подана позивачем, на якій відсутні згаданий підпис генерального директора та дата 05.05.2024 у лівому верхньому куті. Обидві копії не містять відомостей про реєстрацію заяви. Крім того, судом оглянуто в ході судового засідання 16.07.2025 оригінал заяви [PERSON] та встановлено, що цей оригінал відповідає саме копії, яка подана позивачем, та на оригіналі заяви відсутні відомості про її реєстрацію, та відсутні у лівому верхньому куті підпис генерального директора та дата 05.05.2024. Отже, подана відповідачем копія заяви на звільнення [PERSON] від 05.06.2024 відрізняється від оригіналу цієї ж заяви, оскільки на оригіналі відсутній в лівому верхньому куті підпис генерального директора [PERSON] та дата 05.06.2024. Отже, така копія заяви не може свідчити про наявність письмової угоди сторін, при чому, як пояснив свідок [PERSON] , у нього була фотокопія, зроблена з оригіналу заяви, і свідком підтверджено, що свій підпис та дату генеральний директор поставив вже на копії заяви, а на оригіналі заяви такого підпису генерального директора та дати немає. Оскільки позивачем надано до суду на ознайомлення оригінал заяви на звільнення від 05.06.2024, то саме цей документ є належним та достовірним доказом у справі. Як вже було зазначено вище, на оригіналі заяви про звільнення від 05.06.2024 відсутня будь-яка резолюція та підпис генерального директора, що свідчить про відсутність факту ознайомлення генерального директора саме з цією заявою, а отже, він і не міг прийняти рішення щодо цієї заяви. Також на заяві відсутні відомості про її реєстрацію (вхідний номер, дата, штамп), що свідчить про відсутність її реєстрації та надходження на адресу роботодавця (ДП «Ліси України»). Враховуючи той факт, що позивач стверджує, що не подавав ДП «Ліси України» оригіналу заяви від 05.06.2024 та вона залишилась у його володінні, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів її направлення роботодавцю, її реєстрації у роботодавця, оригінал заяви не містить резолюції керівника роботодавця та відомостей про її реєстрацію. Наявна копія заяви, яку надав відповідач, також не містить доказів її реєстрації та резолюції керівника про прийняте ним управлінське рішення, а тому суд доходить висновку про відсутність вільного волевиявлення [PERSON] про звільнення за угодою сторін 06.06.2024, адже ним не було вчинено всіх фактичних дій для досягнення угоди про звільнення, а саме не було здійснено повідомлення роботодавця про свій намір досягнути таку угоду шляхом безпосередньої подачі/направлення заяви роботодавцю. Вказане свідчить і про відсутність письмової згоди сторін на припинення 06.06.2024 трудового договору. Подані відповідачем матеріали внутрішнього службового розслідування разом із висновком від 04.07.2024 не спростовують наведених висновків суду, та не можуть бути належними доказами у даній справі, оскільки зазначені документи створені пізніше дати винесення наказу про звільнення позивача та не були покладені в основу його звільнення, та містять суб`єктивний аналіз ситуації з боку відповідача. Доповідна записка директора Департаменту з персоналу [PERSON] на ім`я Генерального директора ДП «Ліси України» [PERSON]. щодо подання заяви [PERSON] про звільнення за угодою сторін, на яку посилається відповідач, не містить дати та реєстраційного номера, що суперечить пункту 36 розділу ІІІ Частини 1, пункту 28 розділу ІІ Частини 2 Інструкції з діловодства у державному спеціалізованому господарському підприємстві «Ліси України», та не дозволяє достеменно встановити дату створення та підписання такої доповідної записки. Крім того, суд наголошує, що така доповідна записка не може підміняти собою волевиявлення працівника, яке відображається у власній заяві такого працівника, та, тим більше, не може підміняти згоду обох сторін на припинення трудового договору. Більш того, в оспорюваному наказі ДП «Ліси України» від 05.06.2024 № 404-к «Про звільнення [PERSON] » відсутнє посилання на згадану вище доповідну записку як підставу для видачі наказу. Крім того, суд відмічає, що допитаний свідок [PERSON] повідомив, що під проектом наказу не було жодної доповідної записки [PERSON] щодо питання звільнення [PERSON] , чим спростовуються пояснення іншого свідка - [PERSON] , який стверджував, що така доповідна записка була і [PERSON] її бачив. Отже, доповідна записка директора Департаменту з персоналу [PERSON] , без реєстраційного номеру та дати, на ім`я Генерального директора ДП «Ліси України» [PERSON]., не спростовує наведених вище висновків суду про відсутність волевиявлення з боку [PERSON] на звільнення за угодою сторін та не є належним та допустимим доказом щодо доведення факту наявності волевиявлення працівника. У п. 30 постанови Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 1340/6082/18 зроблено висновок, що недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про незаконність наказу ДП «Ліси України» від 05.06.2024 № 404-к «Про звільнення [PERSON] », оскільки він винесений без волевиявлення працівника та за відсутності обопільної згоди сторін на припинення 06.06.2024 трудових правовідносин. б) Щодо строку звернення до суду Відповідач також стверджує, що позивач пропустив місячний строк для звернення до суду з даним позовом. Так, наказ про звільнення позивача винесений 05.06.2024, за твердженням відповідача з наказом було ознайомлено позивача в день звільнення 06.06.2024, а позов подано до суду 03.09.2024, що свідчить про пропуск позивачем строку звернення до суду, що є підставою для відмови в позові. Відповідач посилається на акт від 06.06.2024 «Про відмову ознайомлення з наказом про звільнення», який складений працівниками ДП «Ліси України» [PERSON] - менеджером з персоналу відділу роботи з персоналом Департаменту з персоналу ДП «Ліси України», [PERSON] - менеджером з персоналу відділу роботи з персоналом Департаменту з персоналу ДП «Ліси України», [PERSON] - завідувачем сектору рекрутингу відділу роботи з персоналом Департаменту з персоналу ДП «Ліси України». Згідно з даним Актом вказані особи засвідчили те, що [PERSON] 06.06.2024 отримав наказ про звільнення від 05.06.2024 № 404-к «Про звільнення [PERSON] », прочитав його, але відмовився засвідчити факт ознайомлення з ним, проте отримав копію такого наказу. Крім того, було засвідчено факт відмови від проставлення підпису у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них про отримання трудової книжки, але фактично трудову книжку [PERSON] забрав. Вказані працівникі також були допитані судом як свідки в судовому засіданні 05.05.2025. Позивач посилається на те, що копію наказу у день звільнення 06.06.2024 не отримував, про своє звільнення дізнався 06.06.2024 зі слів керівника Департаменту з персоналу [PERSON] , який повідомив, що копію наказу він отримає поштою. Станом на день звернення до суду позивач копію наказу від 05.06.2024 № 404-к «Про звільнення [PERSON] » не отримував. Фактично копію наказу він отримав 17.10.2024 разом з одержаним відзивом ДП «Ліси України» на даний позов. Вважає акт від 06.06.2024 «Про відмову ознайомлення з наказом про звільнення» недопустими та недостовірним доказом. Вважає, що не пропустив строк звернення з даним позовом до суду, оскільки на момент звернення до суду не отримав копію наказу про звільнення, отже, відлік строку не розпочався. З цього приводу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Як вбачається з копії наказу ДП «Ліси України» від 05.06.2024 № 404-к «Про звільнення [PERSON] », наданого відповідачем до суду, на ньому відсутня відмітка про відмову позивача в ознайомлені з наказом, а також відсутня відмітка, що до наказу додається Акт від 06.06.2024 про відмову ознайомлення з наказом. Водночас, згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Отже, відповідно до ст. 47 КЗпП України, саме на роботодавця покладено обов`язок видати працівнику копію наказу про його звільнення. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно частини 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, оскільки відповідач стверджує, що ним було вручено копію наказу про звільнення [PERSON] 06.06.2024, то саме на відповідача покладається тягар доведення відповідної обставини. Відповідачем подано акт від 06.06.2024 «Про відмову ознайомлення з наказом про звільнення». Оскільки позивач заперечує достовірність відомостей, вказаних в акті, судом проведено допит свідків. Свідок [PERSON] повідомила наступні обставини. Так, вона особисто зробила копію наказу від 05.06.2024 № 404-к «Про звільнення [PERSON] », запис у трудову книжку [PERSON] та запис у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Свідок не пам`ятає точний час, коли [PERSON] зайшов до робочого кабінету, де окрім свідка [PERSON] працює ще 5 осіб. Свідок зазначила, що надала [PERSON] на ознайомлення копію наказу про його звільнення, сама текст наказу йому не зачитувала, з оригіналом не ознайомлювала. Свідок вказала, що [PERSON] відмовився від проставлення підпису про отримання копії наказу про звільнення, про отримання трудової книжки. Зі слів свідка, [PERSON] лише запитав про кількість днів відпустки, забрав копію наказу та трудову книжку та пішов. Після цього вона склала відповідний акт «Про відмову ознайомлення з наказом про звільнення», який надала на підпис ще двом особам, які знаходились у кабінеті - [PERSON] та [PERSON] . Оригіналу заяви [PERSON] свідок особисто не бачила та не пам`ятає, чи були під наказом ще якісь документи, що стали підставою для його прийняття. Зі слів свідка поштою копія наказу про звільнення [PERSON] не направлялася. Запис на оригіналі наказу про відмову від підпису не зроблено, оскільки зі слів свідка, це не передбачено нормативними документами. Свідок [PERSON] повідомила суду, що була присутня у кабінеті, коли начебто [PERSON] вручала [PERSON] копію наказу про звільнення та трудову книжку. Особисто свідок [PERSON] не стояла біля столу та біля [PERSON] та [PERSON] у момент їх розмови. Свідок [PERSON] повідомила, що працювала в цей момент за своїм робочим комп`ютером та не надавала значення розмові [PERSON] та [PERSON] , не пам`ятає часу, в який відбувалися описані події. На питання представника позивача повідомила, що особисто не бачила документів, які начебто [PERSON] вручала [PERSON] ,та не бачила ні оригіналу ні копії наказу про звільнення [PERSON] . З їх розмови свідок [PERSON] лише почула про те, як [PERSON] спитав про кількість днів відпустки, що у нього залишилась. Про звільнення [PERSON] заздалегідь точно не знала, але чула, що реєструється відповідний наказ. Особисто не бачила, чи робився запис у трудову книжку [PERSON] . Участь у складанні акту взяла через те, що була присутня у кабінеті, та підписала акт, коли [PERSON] запропонувала це зробити. Свідок [PERSON] повідомила, що також була присутня у кабінеті, коли начебто [PERSON] вручала [PERSON] копію наказу про звільнення та трудову книжку. Час доби, коли це точно відбувалось, не пам`ятає, оскільки вже пройшов майже рік. На питання представника позивача повідомила, що особисто не була залучена до вручення наказу про звільнення, а займалась робочими справами за своїм робочим місцем. На питання суду відповідала, що її робоче місце знаходиться на значній відстані від столу, де відбулася розмова [PERSON] та [PERSON] і не чула, про що вони говорили. Лише почула, що [PERSON] спитав за дні відпустки. Наказу про звільнення [PERSON] свідок [PERSON] особисто не бачила, вже згодом дізналась, що [PERSON] звільнено. На запитання представника позивача повідомила, що особисто не стояла біля столу, де була розмова [PERSON] з [PERSON] , не бачила, чи [PERSON] забрав саме свою трудову книжку, бачила, що [PERSON] взяв у руки якійсь документ, але свідок не зазначила точно, який саме це був документ, оскільки особисто не бачила його. Жодних заперечень свідок [PERSON] від [PERSON] не чула. Підписалась під актом від 06.06.2024, оскільки була в цей момент в кабінеті. Дослідивши докази, подані сторонами, показання свідків суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 77 - 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так, з показань свідків [PERSON] та [PERSON] не можна достеменно встановити обставини, що [PERSON] було вручено саме копію наказу про його звільнення (від 05.06.2024 № 404-к «Про звільнення [PERSON] »), та що його ознайомлювали з таким наказом. Вказані свідки безпосередньо не вручали [PERSON] копію наказу про звільнення та трудову книжку, вони всього лише були присутні у кабінеті та за їх свідченнями не бачили та не чули теми всієї розмови, що мала місце між [PERSON] та [PERSON] . Свідки [PERSON] та [PERSON] не були включені у склад будь-якої комісії тощо та заздалегідь не були обізнані про дії, які має вчинити роботодавець щодо звільнення [PERSON] . Зазначені свідки були присутні в кабінеті при розмові [PERSON] та [PERSON] , займались власними робочими справами, особисто не бачили, які саме документи дивився та забирав з собою [PERSON] . Отже, суд доходить висновку, що показання свідків [PERSON] та [PERSON] не підтверджують зміст акту від 06.06.2024 «Про відмову ознайомлення з наказом про звільнення», в якому зазначалось, що [PERSON] прочитав наказ від 05.06.2024 № 404-к «Про звільнення [PERSON] » та відмовився поставити підпис про ознайомлення з ним, відмовився від проставлення підпису в Книзі обліку трудових книжок та вкладишів до них, та що [PERSON] забрав трудову книжку та копію наказу, адже особи [PERSON] та [PERSON] , які засвідчили власними підписами даний акт, у суді під час допиту їх як свідків, не підтвердили відповідні обставини. Отже, акт від 06.06.2024 «Про відмову ознайомлення з наказом про звільнення» не може відповідати критеріям достовірності та належності, адже показання свідків не підтвердили однозначно його зміст. Крім того, на оригіналі наказу про звільнення не проставлена відмітка в графі, де має бути підпис працівника про ознайомлення, що [PERSON] відмовився від ознайомлення з наказом та проставленням підпису. Відсутнє і посилання на відповідний акт від 06.06.2024 «Про відмову ознайомлення з наказом про звільнення». З пояснень свідка [PERSON] та представника відповідача встановлено, що ДП «Ліси України» не направляло [PERSON] копію наказу про звільнення поштою, у матеріалах справи відсутні відповідні докази. Позивач в свою чергу заявляє, що ознайомився з наказом про звільнення лише під час одержання відзиву на позовну заяву - 17.10.2024, про що на копії проставив підпис про ознайомлення та направив копію наказу з підписом про ознайомлення ДП «Ліси України». Відповідні обставини підтверджуються наданими позивачем доказами - цінним листом з описом вкладення у поштове відправлення від 01.11.2024 з ідентифікатором - 0210100010962. Як було зазначене вище, зміст ч. 2 ст. 233 КЗпП України пов`язує початок відліку строку звернення до суду у справі про звільнення лише з одним моментом - врученням копії наказу (розпорядження) про звільнення, а не з будь-якими іншими обставинами чи фактами. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що відповідач не виконав свого обов`язку, визначеного ч. 1 ст. 47 КЗпП України, та не довів належними та допустимими доказами факт вручення в день звільнення (06.06.2024) копії наказу про звільнення позивачу. А відтак, відлік строку звернення до суду з позовом про незаконне звільнення, визначений ст. 233 КЗпП України, не розпочався, і позивач його не пропустив. в) Щодо вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу Відповідно до частин першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, оскільки суд дійшов висновку про незаконність наказу про звільнення, а [PERSON] станом на день звільнення займав посаду директора Департаменту безпеки, то,

Outcome: approved