Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

23.01.2024 [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання недійсним шлюбного договору (з послідуючими змінами), посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Козоріз Н.С. 26.11.2020 за реєстровим № 3372. В обґрунтування вимог зазначила, що період з 17.07.2012 до 07.06.2023 перебувала з [PERSON] у шлюбі. Від шлюбу мають синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] встановлено категорію «дитина інвалід підгрупи «А» до 18 років». В період перебування у шлюбі, 26.11.2020 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Козоріз Н. С. за реєстровим №3372. 27.04.2021 внесені зміни до шлюбного договору. Вважає, що зміст шлюбного договору суперечить законодавству України оскільки за умовами передається майно яке підлягає державній реєстрації, договір не справедливо регулює правові відносини між подружжям, спрямований на позбавлення позивачки майна, ставить позивачку у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25.01.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 20.02.2024. 13.02.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд повністю відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначив, що позивачка не бере до уваги ту обставину, що після набрання чинності шлюбного договору від 26.11.2020 на усе майно набуте подружжям за час шлюбу, встановлюється правовий режим особистої приватної власності того з подружжя, ким це майно буде отримано або на чиє ім`я воно буде зареєстроване. Шлюбний договір був укладений на придбання нерухомого майна (будинку) в майбутньому. Подружжя домовилося за взаємною згодою, що на майно, придбане після підписання цього договору, не поширюється положення статті 60 СК України, визначилися яке майно є особистою приватною власністю кожного із подружжя. Відповідач зазначає, що умови шлюбного договору, містять взаємні права та обов`язки сторін, при укладенні сторони були попередньо ознайомленні з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, сторони розуміли значення та умови цього правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні своїми підписами. Щодо твердження позивачки, що укладений договір ставить її у надзвичайно невигідне матеріальне становище, то відповідач зазначає, що виконав вимоги п. 3.2 спірного Договору, а саме забезпечив колишню дружину житлом, яке відповідає умовам Договору, виконує приписи п. 3.3. Договору, щодо утримання дітей після розірвання шлюбу, самостійно та вчасно сплачує рахунки за комунальні послуги де проживає позивачка та його діти. 20.02.2024 до суду надійшла відповідь на відзив в якому представник позивачки зазначив, що відповідач жодним чином не пояснив з якою метою в шлюбному договорі визначено правовий статус майна, а саме, що «будинок буде придбаний за особисті кошти чоловіка». Вважає, що відповідач поставив позивачку в невигідне матеріальне становище, а твердження викладені у відзиві на позовну заяву не підтверджені належними та допустимими доказами. 20.02.2024 підготовче судове засідання відкладено. 25.03.2024 підготовче судове засідання не відбулося у зв`язку з апеляційним оскарженням ухвали суду про забезпечення позову. 24.04.2024 підготовче судове засідання відкладено за клопотанням позивачки та її представника. 21.05.2024 до суду надійшла заява позивачки про уточнення позовних вимог. В заяві остання зазначила, що оскільки оспорюваний договір суперечить вимогам ч. 5 ст. 93 СК України, яка містить пряму заборону щодо передачі у власність одного з подружжя нерухомого майна, яке підлягає державній реєстрації, а також заборону поставлення одної зі сторін договору у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним в цілому, а не щодо окремих частин майна. Укладення шлюбного договору була головною умовою [PERSON] для придбання земельної ділянки та будинку за адресою: [ADDRESS] . Підписуючи договір, позивачка діяла виключно в інтересах дітей, оскільки діти були в неналежних умовах проживання. Квартира, де проживала [PERSON] з дітьми, не забезпечена технічними та іншими засобами реабілітації дитини, якими забезпечуються діти з інвалідністю, в квартирі немає письмового столу та окремого ліжка для молодшого сина [PERSON] . Укладення шлюбного договору суперечить правам та інтересам дітей, зменшило та обмежило права та інтереси дітей, щодо жилого приміщення, порушило гарантії збереження права дітей на житло. Після укладення договору, у зв`язку з вчиненням [PERSON] домашнього насильства, а також з неналежними житловими умовами для дитини з особливими потребами та молодшого сина, позивачка змушена була виїхати з квартири, що належить відповідачу, та тимчасово оселитися у своїх знайомих, будинок яких дозволяє забезпечити всі необхідні потреби дітей. 23.05.2024 підготовче судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача. 11.06.2024 до суду надійшли заперечення на заяву про уточнення позовних вимог. Представник відповідача вважає, що даною заявою позивачка змінює підстави та предмет спору одночасно, що має оформлятися іншим позовом. Просить суд відмовити у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог. Заперечує проти залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради. 11.06.2024 підготовче судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача. 27.06.2024 підготовче судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача, продовжено строк проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 02.07.2024 прийнято заяву про уточнення позовних вимог, залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 16.07.2024 до суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву в якому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, оскільки вважає уточнені позовні вимоги безпідставними і необґрунтованими. Відповідач забезпечив дружину житлом, що відповідає належним умовам проживання. На момент укладення спірного договору, після розірвання шлюбу сторони зі своїми дітьми проживали квартирі належній відповідачу, діти зареєстровані у вказаній квартирі, квартира обладнана всім необхідним, тому права дітей та гарантії збереження їх прав на житло не порушені, обсяг прав дітей не зменшений. Умови договору повністю відповідають волевиявленню сторін договору, сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. 22.07.2024 до суду надійшла відповідь на відзив на уточнену позовну заяву в якому позивачка просить суд звернути увагу на хронологію подій в який прослідковується умисне створення обставин відповідачем, які фактично позбавляли права власності позивачки на майно. 01.08.2024 судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача. 24.09.2024 в судовому засіданні оголошено перерву у зв`язку з закінченням робочого часу. 24.10.2024 судове засідання відкладено за клопотанням представника позивачки. 04.12.2024 судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді у щорічній відпустці. 09.01.2025 судове засідання відкладено за клопотанням представника позивача. 30.01.2025 в судовому засіданні оголошено перерву у зв`язку з закінченням робочого часу. 04.03.2025 судове засідання відкладено за клопотанням представника позивачки. 10.04.2025, 05.05.2025 в судовому засіданні оголошено перерву для обов`язкової участі у справі третіх осіб. 09.06.2025 в судовому засіданні оголошено перерву для підготовки до судових дебатів. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав, зазначив, що шлюбний договір є недійсним оскільки регулює особисті відносини між сторонами та дітьми, зменшує обсяг прав дітей, а також ставить [PERSON] у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором передано у власність відповідачу нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації . Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в їх задоволенні. Зазначив, що умови договору відповідають законодавству, договір укладений сторонами добровільно без будь-якого примусу, при укладенні сторони були попередньо ознайомленні з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, сторони розуміли значення та умови цього правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні своїми підписами. В судовому засіданні 30.01.2025 представник Служби у справах дітей Виконавчого комітету Ковельської міської ради, залишив вирішення спору на розсуд суду, зазначив, що не вбачає порушення прав дітей при укладенні шлюбного договору. В судовому засіданні 05.05.2025 приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Козоріз Н.С. підтвердила посвідчення шлюбного договору 26.11.2020 за реєстровим № 3372 між [PERSON] та [PERSON] . Пояснила, що договір був\~укладений добровільно\~без будь-якого\~примусу,\~сторони були\~попередньо ознайомленні\~з його\~умовами,\~розуміли значення\~та умови\~договору,\~його правові\~наслідки,\~підтвердили дійсність\~намірів при\~його укладенні\~своїми підписами.\~Однак зазначила,\~що сторонами\~не повідомлялось\~на наявність\~на утриманні\~дітей,\~а також\~дитини якій\~встановлено групу\~інвалідності.\~ В судовому засіданні 09.06.2025 приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Кушнерук А.Ю. підтвердила посвідчення 27.04.2021 внесення змін до шлюбного договору 26.11.2020 між [PERSON] та [PERSON] . Пояснила, що зміни до договору були укладені добровільно без будь-якого примусу, сторони були попередньо ознайомленні з умовами, розуміли значення та умови договору, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні своїми підписами. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.07.2012. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07.06.2023, справа № 159/2227/23 (Т-1 а.с.10-11). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 23.12.2021) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 30.03.2017 (Т-1 а.с.12,14). [PERSON] , [INFO] , встановлено категорію «дитина інвалід підгрупи «А» до 18 років» (Т-я а.с.34). 26.11.2020 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Н.С. Козоріз за № 3372 (Т-1 а.с. 19-21). Частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо\~окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Про необхідність застосування норм Цивільного кодексу України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті\~103 СК України. Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного\~із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Частинами другою, третьою та п`ятою\~статті 97 СК України\~встановлено, що \~сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. \~Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. \~Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Частинами четвертою, п`ятою статті 93 СК України передбачено обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше,\~договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище\~порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом у відповідності до норм цивільного процесуального законодавства. Аналогічний правовий висновок сформовано Верховним Судом України у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14. Пункт 2.1 Договору передбачає, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який буде придбаний за особисті кошти чоловіка після посвідчення договору купівлі-продажу та реєстрації права власності буде вважатися особистою власністю чоловіка. Пункт 2.2 Договору передбачає, що автомобіль HUNDAI ELANTRA, номер кузова [NUMBER] , що буде придбаний чоловіком за його особисті кошти, після підписання даного договору та реєстрації права власності буде вважатися особистою власністю дружини. Пункт 2.3 Договору передбачає, що автомобіль LEND ROVER RANG ROVER VOGUE, тип загальний легковий - загальний універсал В, 216 року випуску, синього кольору, номер кузова [NUMBER] , придбаний чоловіком за його власні кошти під час зареєстрованого шлюбу є його особистою власністю та залишиться таким у випадку розірвання шлюбу чи окремого проживання подружжя, незалежно від причин. Дружина на момент укладення шлюбного договору та в майбутньому не має та не буде мати ніяких матеріальних, моральних претензій щодо вище вказаного майна. Оскільки шлюбний договір є видом цивільного договору то, на нього також розповсюджуються положення статті 13 ЦК України щодо добросовісності поведінки, зловживання правом, дотримання моральних засад суспільства тощо. Доводи відповідача та його представника про те, що договір відповідає вимогам чинного законодавства є необґрунтованими, оскільки пункти 2.1, 2.2, 2.3 спірного шлюбного договору суперечать вимогам статей\~93,\~97 СК України, у зв`язку з тим, що їх зміст ставить [PERSON] у надзвичайно невигідне матеріальне становище та передбачає перехід права власності на майно, яке підлягає державній реєстрації. В судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили той факт, що умовою [PERSON] купівлі будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , було укладення шлюбного договору на умовах, визначених відповідачем. Пунктом 2.3 визнано право власності на спільно нажите майно за відповідачем [PERSON] . Разом з тим даним договором за позивачем не визнано право власності на жодне майно. Таким чином, передання відповідачу у власність вказаного у пунктах 2.1, 2.3 шлюбного договору майна поставило позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що суперечить нормам матеріального права та є підставою для визнання недійсним шлюбного договору. Стаття 97 СК України передбачає, що у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Частиною другою визначено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Однак визначення майна, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка дано в ст.57 СК України, а майно визначене в п. 2.3 Шлюбного договору від 26.11.2020 не відповідає вимогам даної статті, оскільки дане майно було придбано під час шлюбу та лише оформлене на одного з подружжя. Також положення 2.1, 2.2, шлюбного договору від 26.11.2020 прямо суперечать вимогам ч. 5 ст. 93 СК України, яка передбачає, що за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Суд звертає увагу на те, що датою складення договору купівлі продажу будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зазначено 07.10.2020, а датою посвідчення договору приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Н.С. Козоріз за № 3465 зазначено 07.12.2020. Пунктом 5.3 зазначеного договору враховані умови шлюбного договору від 26.11.2020 (Т-1 а.с.77-78). Таким чином, право власності на майно, передане відповідачу за п. 2.1 шлюбного договору від 26.11.2020, відповідно до ст.182 ЦК України підлягає обов`язковій державній реєстрації. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 93 СК України, шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Пунктом 3.2 шлюбного договору зазначено, що у випадку продажу майна чи розірвання шлюбу, вказаного в п. 2.1 чоловік зобов`язується забезпечити дружину житлом, що відповідає належним умовам проживання та загальна площа якого є не меншою, ніж 50 кв. м., та яке буде знаходитись не вище другого поверху житлового будинку. Пунктом 3.3 шлюбного договору зазначено, що у випадку продажу майна , вказаного в п. 2.1, протягом року з моменту його державної реєстрації як особистої власності чоловіка, чоловік не буде зобов`язаний виконувати умов п.3.2. Пунктом 3.3 шлюбного договору зазначено, що випадку розірвання шлюбу чи окремого проживання подружжя (незалежно від причини) діти подружжя проживатимуть разом із дружиною. Дружина зобов`язується не чинити перепони вільному спілкуванню чоловіка з ними, проведення спільного часу, у тому числі відпочинку і відпусток з ними, виховання чоловіком дітей, а за бажанням дітей, тимчасового проживання дітей разом із чоловіком. Чоловік зобов`язується утримувати дітей подружжя до досягнення ними повноліття. Відпочинок, навчання та лікування дітей подружжя за межами України попередньо погоджується з чоловіком. Положення 3.2, 3.3, шлюбного договору від 26.11.2020 прямо суперечать вимогам ч. 3 та 4 ст. 93 СК України, оскільки регулюють відносини сторін договору з дітьми, а також зменшують обсяг прав дітей: [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~якому встановлено\~категорію «дитина\~інвалід підгрупи\~«А» до\~18\~років» та\~ [PERSON] [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, \~суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Суд визнає недопустимими покази свідка [PERSON] , оскільки в судовому засіданні свідок повідомила про ознайомлення із звукозаписами судових засідань перед допитом в суді, які їй надав відповідач [PERSON] . Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Сукупність доказів свідчить про обґрунтованість вимог позивача, судом встановлено, що умови шлюбного договору від 26.11.2020, суперечать вимогам статей 93, 97 СК України, тому суд задовольняє позов у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір, який позивачем було сплачено при подачі позову до суду, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved