Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-01 00:00:00

16 січня 2025 року представник позивача звернувся до суду із позовом в інтересах [PERSON] до Новоодеської міської ради Миколаївської області про визнання права на довічне успадковане володіння земельною ділянкою для ведення особистого підсобного господарства у порядку спадкування за законом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] під час тимчасового перебування на території країни США помер чоловік позивача [PERSON] [INFO] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладений 09.08.1980р. про, що складено запис №82. 13.09.2018 року за заявою Позивача зареєстровано спадкову справу №62980918 після померлого [PERSON] . Син Позивача - [PERSON] , діючи в якості її представника звернувся 13.12.2024 року до приватного нотаріуса Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Філіпенка Дениса Вадимовича задля видачі йому на ім`я Позивача свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства після померлого [INFO] [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Філіпенка Дениса Вадимовича від 13.12.2024р. №742/02/31 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Підставою відмови було те, що представником не було надано документа, що підтверджує право власності на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства за спадкодавцем [PERSON] . Також в наданому Державному акті відсутня будь-яка інформація щодо місця розташування земельної ділянки та відсутня її площа. Так згідно рішення Новоодеської міської ради народних депутатів Новоодеського району Миколаївської області б/н від 14.02.1992 року серед іншого надано земельну ділянку в довічне успадковуване володіння для ведення особистого підсобного господарства із земель колгоспу «Шлях до комунізму» [PERSON] площею 1,96 га. На підставі вказаного рішення «Актом об установлении границ участка в натуре» від 17.08.1992р. «перенесен в натуру проект отвода земель жителю города [PERSON] из земель запаса в границах колхоза «путь к Коммунизму» Новоодесского района Николаевской области общей площадью пашни 1, 96 га.в том числе пожизненно наследуемое владение - 1.96 га., из них пашни 1, 96 га.. Тобто встановлені межі вказаної земельної ділянки згідно діючого на той час законодавства. Вказане право [PERSON] засвідчене Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №141. З 1992 року і до цього часу вказана земельна ділянка використовується родиною [PERSON] за її цільовим призначенням. Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина в тому числі і на право на земельну ділянку надану йому рішенням Новоодеської міської ради народних депутатів Новоодеського району Миколаївської області б/н від 14.02.1992 року в довічне успадковуване володіння для ведення особистого підсобного господарства із земель колгоспу «Шлях до комунізму» площею 1,96 га. ріллі посвідчене Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №141 виданого Новоодеською міською радою Новоодеського району Миколаївської області. Позивач як спадкоємець першої черги згідно ст.1261 ЦК України спадщину після померлого чоловіка - [PERSON] прийняла в порядку ст.1269 ЦК України шляхом подання відповідної заяви нотаріусу. Посилаючись на вищевикладене, просив визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), в порядку спадкування за законом, право на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою для ведення особистого підсобного господарства площею 1,96 га. ріллі, яке належало померлому [PERSON] згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №141, виданого на підставі рішення Новоодеської міської ради народних депутатів Новоодеського району Миколаївської області від 14.02.1992 року. Представник подав заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог. Представник відповідача- Новоодеської міської ради Миколаївської області подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та визнання позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх в сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов висновків. [INFO] під час тимчасового перебування на території країни США помер [PERSON] [INFO] про, що свідчить свідоцтво про смерть номер державного файлу 317248-2018. Із 09.08.1980р. та на час смерті [PERSON] [INFO] перебував у шлюбі із [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 09.08.1980р. [NUMBER] . 13.09.2018 року за заявою Позивача зареєстровано спадкову справу №62980918 після померлого [PERSON] про що свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №53280132 від 13.09.2018р. Син Позивача - [PERSON] , діючи в якості її представника звернувся 13.12.2024 року до приватного нотаріуса Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Філіпенка Дениса Вадимовича задля видачі йому на ім`я Позивача свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства після померлого [INFO] [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Філіпенка Дениса Вадимовича від 13.12.2024р. №742/02/31 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Підставою відмови було те, що представником не було надано документа, що підтверджує право власності на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства за спадкодавцем [PERSON] . Також в наданому Державному акті відсутня будь-яка інформація щодо місця розташування земельної ділянки та відсутня її площа. Згідно рішення Новоодеської міської ради народних депутатів Новоодеського району Миколаївської області б/н від 14.02.1992 року серед іншого надано земельну ділянку в довічне успадковуване володіння для ведення особистого підсобного господарства із земель колгоспу «Шлях до комунізму» [PERSON] площею 1,96 га. На підставі вказаного рішення Актом про встановлення меж ділянки в натурі від 17.08.1992р. перенесено в натуру проект відведення земель жителю міста Нова Одеса [PERSON] із земель запасу в межах колгоспу «Шлях до Комунізму» Новоодеського району Миколаївської області загальною площею ріллі 1,96 га. в тому числі пожиттєво успадковуване володіння 1,96 га., із них ріллі 1,96 га. Тобто встановлені межі вказаної земельної ділянки згідно діючого на той час законодавства. Вказане право [PERSON] засвідчене Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №141. З 1992 року. І як стверджує позивач до цього часу вказана земельна ділянка використовується родиною [PERSON] за її цільовим призначенням. Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина в тому числі і на право на земельну ділянку надану йому рішенням Новоодеської міської ради народних депутатів Новоодеського району Миколаївської області б/н від 14.02.1992 року в довічне успадковуване володіння для ведення особистого підсобного господарства із земель колгоспу «Шлях до комунізму» площею 1,96 га. ріллі посвідчене Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №141 виданого Новоодеською міською радою Новоодеського району Миколаївської області. Як видно із спадкової справи відкритої до майна померлого [INFO] [PERSON] , позивач як\~спадкоємець першої\~черги згідно\~ст.1261\~ЦК України\~прийняла спадщину\~після померлого\~чоловіка -\~ [PERSON] прийняла\~в порядку\~ст.1269\~ЦК України\~шляхом подання\~відповідної заяви\~нотаріусу і є єдиним спадкоємцем після його смерті який прийняв спадщину. За змістом ст.\~6,\~50 ЗК України\~(у редакції на час його прийняття), у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського) господарства. Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991, яка втратила чинність на підставі\~Постанови Верховної Ради України № 2201 від 13.03.1992, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею. ЗК України\~у редакції від 13.03.1992, не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою. При цьому відповідно до п. 8\~Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі»\~громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до\~ЗК України. Пунктом 6\~розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року\~визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 22.03.2005№5-рп\~(справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18.12.1990, була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння.\~ЗК України\~в редакції від 13.03.1992 закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01.01.2008, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог ч. 2 ст.\~14, ч. 2 ст.\~41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги п. 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають\~Конституції України\~(є неконституційними), положення: - пункту 6\~розділу Х «Перехідні положення» ЗК України\~щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; - пункту 6\~Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18.12.1990 N 563з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за законом не може бути позбавлена права на таке володіння. Отже, особа, яка володіла земельною ділянкою на праві довічного успадкованого володіння земельною ділянкою, має законне право на таке володіння. Поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їхній вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві довічного успадкованого володіння. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28.10.1999 у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29.11.2016 у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11.11.1996 у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22.11.1995 у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Згідно із ст.ст.1216,\~1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України ). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. ч. 1,5 ст. 1268 ЦК України). За приписами ч.1 ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Спадкодавець - [PERSON] до дня своєї смерті на законних підставах володів спірною земельною ділянкою, а виходячи з норм ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець, в даних правовідносинах [PERSON] стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку наданої [PERSON] рішенням Новоодеської міської ради народних депутатів Новоодеського району Миколаївської області б/н від 14.02.1992 року в довічне успадковуване володіння для ведення особистого підсобного господарства із земель колгоспу «Шлях до комунізму» площею 1,96 га. ріллі, яке посвідчене Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №141 виданим Новоодеською міською радою Новоодеського району Миколаївської області. Згідно положень ч.4 ст. 200 та ч.4 ст.206 ЦПК України суд у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як встановлено судом визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За клопотанням представника позивача судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: approved