Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просить стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь позивача безпідставно отримані грошові кошти 540 141,95 грн. з яких: безпідставно набуті кошти - 292 240,68 грн., 3% річних - 22 098,20 грн., інфляційні втрати - 225 803,07 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 07.11.2014 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та позивачем [PERSON] було укладено Договір про фінансовий лізинг № 00010500, за яким відповідач передав позивачу у лізинг автомобіль «Ауді», реєстраційний номер [NUMBER] , а позивач зобов`язалась сплатити кошти за Договором до 40 748,00 доларів США. У період з листопада 2014 року по серпень 2015 року позивачем сплачено відповідачу грошові кошти в сумі 292 240,68 грн. 02.11.2015 року автомобіль «Ауді», реєстраційний номер [NUMBER] , був викрадений у позивача [PERSON] невстановленими особами. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15.02.2017 року у справі № 520/3822/16-ц укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем Договір лізингу був визнаний нікчемним, однак відповідачем позивачу грошові кошти не повернуто, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. 13 червня 2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято до свого провадження матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач ТОВ «Порше Лізинг Україна» скористався процесуальним правом подачі відзиву у встановлений строк, відповідно до якого відповідач проти позову заперечив в повному обсязі, вказуючи на те, що позивачем не доведено сплату відповідачу грошових коштів в сумі 292 240,68 грн., у позивача відсутні правові підстави для твердження про нікчемність Договору лізингу, а також відповідачем заявлено клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності та стягнення з позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 35 250,00 грн. Представником позивача Скіндером В.Б. подано до суду письмову відповідь на відзив відповідача, відповідно до якої представник заперечив проти тверджень відповідача щодо не сплати позивачем [PERSON] лізингових платежів на суму 292 240,68 грн., а також щодо тверджень відповідача щодо недоведеності нікчемності укладеного сторонами Договору про фінансовий лізинг № 00010500, оскільки вказані факти вже встановлено судами всіх інстанцій у справі № 520/3822/16-ц, а також представником позивача заперечено факт пропуску позивачем строку позовної давності. Відповідач ТОВ «Порше Лізинг Україна» скористався процесуальним правом подачі письмових заперечень на відповідь на відзив відповідача, відповідно до яких підтримав позицію, викладену у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. (рішення ЄСПЛ по справі «Мельник проти України») Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Як убачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» та [PERSON] було укладено Договір про фінансовий лізинг № 00010500 від 07.11.2014 року, відповідно до умов якого позивач зобов`язався передати у розпорядження відповідача об`єкт лізингу - транспортний засіб типу Аudi Q3 1.4 ТFSІ 110 KW 2014 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , а відповідач зобов`язалась прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід`ємну частину договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні до 40 748,00 доларів США. Відповідно до п. 6.5 Договору (загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу), щомісячні платежі мають здійснюватись не пізніше 15-го календарного дня з дати направлення рахунку відповідачу лізингодавцем. Розмір щомісячного платежу встановлено договором на рівні гривневого еквіваленту до 876,72 дол. США встановленого за обмінним курсом ПАТ «Креді Агріколь Банк». До складу вказаного платежу входять відшкодування частини вартості об`єкта лізингу, процентів та комісії. Усі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США, відповідно до п. 6.3 та 6.4.2 (якщо застосовується) Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.11.2016 року у справі № 520/3822/16 встановлено, що 02.11.2015 року, приблизно о 02:50 годині дві невстановлені особи, знаходячись біля буд. №13-А по вул. Львівській в м. Одесі, погрожуючи [PERSON] застосуванням до неї насилля незаконно заволоділи автомобілем марки Аudi Q3, д/н: [NUMBER] , 2014 року випуску, вартістю 1620000,00 грн., у зв`язку з чим до ЄРДР було внесено відповідні відомості про вчинення невстановленими особами дій, які мають ознаки злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України (кримінальне провадження №12015160480005729). Договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2017 року у справі № 520/3822/16, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 10 січня 2019 року, У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг України» до [PERSON] , за участю третьої особи Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» про стягнення заборгованості та компенсацію збитків - відмовлено. Так колегією суддів зауважено, що у справі, яка переглядається, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачки заборгованості та збитків за нікчемним договором фінансового лізингу у зв`язку із недотриманням сторонами вимог чинного законодавства України щодо його нотаріального посвідчення. Цей висновок суду узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16 та від 22 листопада 2017 року у справі № 6-428цс17. Згідно з частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статей 628, 629 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статями 526, 530, 610 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215, 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Частиною другою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону. Відповідно до частини другої статті 806 Цивільного кодексу України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно із статтею 799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Рішенням від 15 лютого 2017 року апеляційний суд Одеської області у справі № 520/3822/16, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, встановив обставину нікчемності правочину - укладеного 07 листопада 2014 року між [PERSON] та ТОВ «Порше Лізинг Україна» договору фінансового лізингу № 00010500, оскільки сторонами не додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. Указане рішення суду набрало законної сили 15 лютого 2017 року. Як зазначено вище, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. У відповідності до частини першої статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина п`ята статті 216 ЦК України). У справі, яка розглядається, встановлено, що на виконання умов укладеного 07 листопада 2014 року договору фінансового лізингу № 00010500 [PERSON] здійснила на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» виплати на загальну суму 292 240,68 грн., що також підтверджено відповідачем у поданому ним до [PERSON] позові у справі № 520/3822/16-ц про стягнення заборгованості та компенсацію збитків. При таких обставинах суд вважає ґрунтовною вимогу позивача про повернення сплачених за нікчемним правочином грошових коштів та інфляційних втрат, 3% річних. Разом із цим, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в зв`язку із застосуванням наслідків спливу строку позовної давності з наступних підстав. У справі, яка переглядається, встановлено, що у відзиві на позовну заяву, поданому ТОВ «Порше Лізинг Україна» 26 червня 2025 року до суду, було зроблено заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Відповідно до статей 256, 257, 260 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (статті 251 - 254 ЦК України). Згідно із частинами першою та третьою статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Судами встановлено, що виконання договору між сторонами розпочалося з дня його укладення, тобто - з 07 листопада 2014 року. Відповідно до частин другої-четвертої статті 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, суд, враховуючи вказані норми матеріального права, оцінивши докази, подані сторонами, з урахуванням встановлених обставин, виходитьіз того, що відносно вимог застосування наслідків нікчемного (недійсного) правочину сплив строк позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі, що також відповідає правовому висновку, наведеному Верховним Судом у постанові від 09 жовтня 2024 року у справі № 206/5280/21, що долучено до матеріалів даної справи. З огляду на викладене, застосувавши положення статей 266, 267 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про відмову у задоволення позову у зв`язку зі спливом позовної давності. Водночас Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 від 03.10.2023 у справі №366/203/21 виснувала, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги. Верховний Суд також зауважував, що стягнення інфляційних втрат і 3% річних, нарахованих на зобов`язання, щодо якого спливла позовна давність, по суті нівелює наслідки спливу позовної давності на таке зобов`язання та дозволяє кредитору обійти їх попри вимоги статті 267 Цивільного кодексу України. Адже в разі задоволення таких вимог складається нерозумна ситуація, коли зі спливом позовної давності та неможливістю захисту відповідної вимоги про стягнення заборгованості кредитор зберігає можливість постійно заявляти вимоги про стягнення нарахованих на таку вимогу інфляційних втрат і 3% річних, що означає по суті виконання вимоги, щодо якої пропущено позовну давність, без можливості боржнику уникнути переслідування після закінчення встановленого законом строку. Посилання представника позивача у відповіді на відзив про те, що відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності, оскільки початок його обчислення необхідно проводити з часу, коли позивачу стало відомо про несправедливі умови Договору про фінансовий лізинг, тобто з моменту набрання законної сили рішенням Київського районного суду від 22 листопада 2016 року у справі № 520/3822/16-ц, є необґрунтованими, оскільки протирічать приписам частини третьої статті 261 ЦК України. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, не підлягає задоволенню в повному обсязі. В частині розподілу судових витрат слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. При розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц). Згідно пункту 25 постанови Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 зауважено, що: «Судова колегія зазначає, що КАС України (та відповідно, ЦПК України) у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.» Судом встановлено, що між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та Адвокатським об`єднанням «Есквайрс» 24 травня 2021 року укладено Договір про надання професійної правничої допомоги б/н та Додаткова угода від 31.01.2022 року, Додаткова угода № 10 від 22.05.204 року, Додаткова угода № 12 від 28.06.2024 року, відповідно до умов яких Адвокатське об`єднання взяло на себе зобов`язання надати клієнту необхідну правову допомогу з метою захисту і представництва прав та законних інтересів клієнта. Відповідно до пункту 2.2 Договору, за представництво інтересів замовника в судах першої інстанції винагорода становить 29 375,00 грн. Згідно Заявки на надання професійної правничої допомоги № 55 від 19.06.2025 року, Рахунку на оплату № 55-1від 19.06.2025 року, Акту наданих послуг № 55-1 від 19.06.2025 року, вартість професійної правничої допомоги у справі № 755/3418/25 становить 17 625,00 грн., які оплачено згідно платіжної інструкції від 24.06.2025 року. 08.07.2025 року представником позивача Скіндером В.Б. до суду подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 10 000,00 грн. В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Проаналізувавши вищедосліджені докази, ураховуючи клопотання сторони позивача про зменшення витрат на правничу допомогу, суд визнає доведеним понесення відповідачем витрат на правничу допомогу згідно Договору про надання професійної правничої допомоги б/н від 24.05.2021 року на суму 10 000,00 грн., яка є співмірною сумою щодо обсягу наданих адвокатом послуг та складності розглянутої справи, та які підлягають відшкодуванню позивачем на користь відповідача у порядку розподілу судових витрат. Враховуючи наведене та

Outcome: approved