Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

27.03.2025 року до Звягельського міськрайонного суду Житомирської області звернувся позивач [PERSON] із позовом про виселення. У позові посилається на те, що він зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок належить йому на парві приватної власності. Разом з ним проживає його рідна сестра відповідач [PERSON] , зі своїм сином [PERSON] . Відповідач систематично порушує правила співжиття, позивач не може вільно користуватися власним житлом, виникають постійні сварки, скандали, що робить неможливим їхнє спільне проживання в будинку. На підставі вищевикладеного змушений звернутися до суду із вказаним позовом. 08.05.2025 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов у якому зводиться до того, що позивачем не надано доказів на систематичне порушення нею правил співжиття. Вона проживає у вказаному будинку разом із позивачем та своїм сином інвалідом першої групи з дитинства. Особисто вона проживає у будинку останні 28 років. Між нею та її матір`ю і рідним братом вже багато років триває конфлікт щодо нерухомості. Позбавлення її жила призведе до великих труднощів, іншого житла вони не мають. У вказаному будинку її син проживає все своє життя. Просить відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Василюк А.В., позовні вимоги підтримали повністю. Просили задовольнити позов. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Кобрина Н.В., заперечили проти задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, дійшов такого висновку. Спір з приводу користування житловим будинком виникав раніше між матір`ю [PERSON] та її донькою [PERSON] 11.12.2024 року житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] був подарований [PERSON] своєму сину [PERSON] (а.с. 14). Раніше, 22.10.2024 року, [PERSON] зняла за реєстрації у своєму будинку відповідача [PERSON] та її сина [PERSON] (а.с. 17, 18). [PERSON] , як власник будинку, зареєстрований у ньому 05.02.2025 року (а.с. 35). Згідно довідки до акта огляду МСЕК син відповідача [PERSON] є інвалідом з дитинства та потребує постійного стороннього нагляду та догляду (а.с. 78, 79). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Стаття 47 Конституції України також проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В ч. 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі статтею 157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтею 116 ЖК України визначено, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Такий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 25.04.2018 року за результатами розгляду цивільної справи № 295/16994/15-ц, провадження №61-11571св18. Водночас, згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселені не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить ст. 405 ЦК України. Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз вищевказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що зміна власника будинку від матері до рідного брата, втрата особою статусу члена сім`ї з власником будинку, не позбавляє цю особу права користуватися займаним приміщенням. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін (постанови Великої палати ВС від 03.2021 у справі № 686/26093/19-ц, від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 та від 04.07.2018 року у справі №353/1096/16-ц, постанови ВС від 09.10.2019 у справі №615/1636/17. Згідно зі статтею 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Законність визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. (постанова Великої Палати ВС від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц). Верховний Суд наголошує на тому, що в кожному окремому випадку повинно бути ретельно досліджено, чиї інтереси перевищують та мають пріоритетне значення: власника приміщення чи його колишнього члена сім`ї. Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. На позивача покладений обов`язок довести в суді за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-83 ЦПК України, зазначені ним обставини, на які він посилається як на підставу свої вимог. У ст. 77 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду. Суд погоджується, що між сторонами існують тривалі неприязні стосунки, разом з тим, в ході розгляду справи встановлено, що відповідачка була повноправним членом сім`ї до 11.12.2024 року коли її мати подарувала будинок позивачу, який є рідним братом відповідача, та більше 20 років, жила у цьому будинку, іншого житла для проживання не має. Вона досі проживає з неповнолітнім сином, який має особливі потреби, що визнає й позивач. Всі ці обставини дають підстави вважати, що припинення статусу члена сім`ї позивача у зв`язку із даруванням квартири матір`ю рідному брату відповідача не припиняє її права на користування даним житловим приміщенням та не дає права брату виселити її з будинку. При цьому, відповідачка лишається членом сім`ї для сина, з яким і проживає разом в цьому житлі, звідки її просять виселити без надання іншого житлового приміщення. Також, суд звертає увагу, що виселення на підставі статті 116 ЖК України можливе якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. При цьому, мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Проте, оцінюючи надані у справі докази, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження систематичного порушення відповідачкою до подачі позову до суду правил співжиття, які б робили неможливим проживання сторін в одному будинку. Посилання позивача на те, що він самостійно сплачує комунальні послуги та несе інші витрати на утримання будинку судом не приймаються до уваги, оскільки не відносяться до правових підстав для позбавлення відповідачки права користування цією власністю. З приводу цього позивач має право вимагати притягнення відповідачки до цивільно-правової відповідальності та звернутися до суду із позовом про стягнення витрат, які він поніс на утримання відповідача. Таким чином, позивач належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, суду не надав, відтак будь-які законні підстави для виселення відповідачки з займаного житла без надання іншого житлового приміщення, - відсутні, тому у задоволенні позову слід відмовити. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи, немає.

Outcome: dismissed