Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача Боремельської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. У позовній заяві позивач [PERSON] просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , загальною площею 107,8 кв.м., в т.ч. житловою площею 43,4 кв.м. В обґрунтування таких позовних вимог позивач [PERSON] у позовній заяві зазначила про те, що до 1992 року вона проживала в с. Великі Озера Дубровицького району Рівненської області, яке належало до зони безумовного відселення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. В 1992 році вона з своїми батьками та колишнім чоловіком [PERSON] була переселена в с. Малеве Дубенського (ліквідованого Демидівського) району Рівненської області. В тому ж 1992 році, після народження дочки, у її чоловіка з її батьками почалися непорозуміння, а тому вона з чоловіком вирішили знайти собі інше житло. Після звернення до Малівської сільської ради, а згодом до Рівненської обласної державної адміністрації, після отримання відповідного погодження, вона з своєю родиною почала проживати в житловому будинку [ADDRESS] . Згодом спільне життя з чоловіком [PERSON] не склалося та вони розлучилися. Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області в справі №2-22/2007 від 5 лютого 2007 року за позовом Малівської сільської ради [PERSON] було визнано таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] . У 2018 році вона звернулася до Малівської сільської ради з клопотанням про приватизацію житлового будинку по [ADDRESS] , в якому проживає з 2001 року. Проте у задоволенні такого звернення їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю первинного документа на право вселення. У позовній заяві позивач [PERSON] зазначає про те, що вона разом з членами сім`ї проживає в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , добросовісно користується таким житловим будинком та господарськими будівлями, відкрито володіє таким нерухомим майном, безперервно користується таким нерухомим майном більше десяти років, а тому вважає, що правомірно за набувальною давністю набула право власності на вказане нерухоме майно. За час її проживаня в будинку вона вчасно оплачувала комунальні послуги, проводила ремонтні роботи в будинку, провела газифікацію будинку. Ухвалою від 6 вересня 2024 року судом прийнято позовну заяву [PERSON] до Боремельської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Ухвалою суду від 13 листопада 2024 року закрито підготовче провадження у справі № 558/463/24, а справу призначено до розгляду по суті. Судові засідання в справі №558/463/24 призначалися 3 грудня 2024 року, 10 січня, 3 лютого, 26 лютого, 18 березня, 8 квітня, 15 квітня, 8 травня, 20 травня, 1 липня 2025 року. Ухвалою суду від 3 лютого 2025 року залучено до участі в справі, як третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні 26 лютого, 8 квітня, 8 травня 2025 року позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, з підстав викладених у позовній заяві. Позивач [PERSON] також пояснила, що з моменту вселення у будинок і по теперішній час добросовісно і відкрито володіє житловим будинком, сплачує комунальні послуги, при цьому особові рахунки по сплаті комунальних послуг відкриті на її ім`я. Крім того, право на користування житловим будинком ніхто не оспорював за всі ці роки. Позивачка виготовила технічний паспорт на житловий будинок, але не може оформити право власності через відсутність правовстановлюючих документів на будинок. Тому, звернулася до суду та просить визнати право власності за набувальною давністю на житловий будинок. В подальшому позивач подала до суду заяву та просила справу розглянути без її участі. В судовому засіданні 20 травня 2025 року представник відповідача Боремельської сільської ради Корінь В.М. дав пояснення про те, що після створення Боремельської територіальної громади Малівська сільська рада увійшла до складу Боремельської сільської ради (територільної громади). Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] перебуває на балансі Боремельської сільської ради. Залишкова вартість такого будинковолодіння складає близько тридцяти тисяч гривень. Дійсно позивач [PERSON] з своєю родиною проживає у житловому будинку [ADDRESS] з 2001 року. Позивач [PERSON] користується житловим будинком, проводить в ньому ремонт, сплачує кошти за обслуговування такого будинку (вивезення побутових відходів, тощо). Крім того, позивач [PERSON] зверталася до Боремельської сільської ради з питань надання їй дозволу на приватизацію такого житлового будинку, але було встановлено, що у позивача відсутні первинні документи на підставі яких вона з родиною вселилися у такий будинок. Боремельська сільська рада не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача, якщо судом буде встановлено, що є для того законні підстави. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] , яка є його матір`ю, оскільки після визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок, він в подальшому зможе успадкувати такий будинок, чи будинок може бути йому подарований. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , кожен окремо, подали до суду заяви в яких зазначили про те, що не заперечують щодо задоволення позовних вимог позивача, вважають, що під час приватизації житлового будинку набудуть права володіння та користування таким будинком, як члени сім`ї позивача (а.с. 75-80, 95-103, 126-133). Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, третьої особи, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі та оцінивши їх, як кожен окремо, так і в їх сукупності за внутрішнім переконанням, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу вимог ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено згідно паспорта [NUMBER] , Витяга з Реєстру територіальної громади від 29 серпня 2024 року (а.с. 6-9) позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 1 грудня 1992 року. Згідно рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 5 лютого 2007 року в справі №2-22/2007 (а.с. 10, 11) [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться в [ADDRESS] , в зв`язку з відсутністю в ньому понад шість місяців. Дослідженими квитанціями, договорами про надання послуг з газопостачання №389 від 27 грудня 2005 року, про надання послуг з вивезення побутових відходів від 1 квітня 2006 року, про користування електричною енергією (а.с. 13-15, 18-20, 31-34) встановлено, що позивач [PERSON] сплачувала квартирну плату за користування спірним будинком, укладала договори про газопостачання, користування електричною енергією спірного будинку. Відповідно до виписки з погосподарської книги №6 с. Малеве Дубенського району Рівненської області №60/01-08/24 від 11 січня 2024 року (а.с. 17) протягом 2016-2023 років у житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю ґрунтується на положеннях ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі\~ст. 328 ЦК України\~визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом наведеної норми права, позивач має довести, окрім відкритості, безперервності і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у нього відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння. Ознака добросовісності присутня у тому випадку, коли володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018 р. у справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.2018 р. у справі № 683/2047/16-ц. Отже, для застосування набувальної давності добросовісний набувач має довести, що майно, яким він заволодів, є чужим, тобто належить іншій особі, а у самого добросовісного набувача на момент заволодіння майном були відсутні передбачені законом підстави для набуття власності на нього і він не знав і не міг знати про це. До того ж, таке заволодіння має бути правомірним. Застосування до набувальної давності презумпції добросовісності не відповідає буквальному змісту\~ст. 344 ЦК України, оскільки в силу ч. 5\~ст. 12 ЦК України\~презумпція добросовісності діє тоді, коли законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права (частини 1, 3\~ст. 388 ЦК України), тоді як\~ст. 344 ЦК України\~вказує на правомірні дії щодо добросовісного заволодіння чужим майном. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої\~статті 344 ЦК України. Враховуючи положення статей\~335\~і\~344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року (справа №910/17274/17) зазначається, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої\~статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у\~Цивільному кодексі України\~строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Дослідженими доказами по справі встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] перебуває на балансі відповідача Боремельської сільської ради. Позивач [PERSON] з 1 грудня 1992 року зареєстрована у житловому будинку [ADDRESS] (а.с. 8, 9). Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 5 лютого 2007 року №2-22/2007 встановлено, що у 2001 році житловий будинок [ADDRESS] був наданий в користування [PERSON] та [PERSON] , які проживали однією сім`єю. Разом з тим, судом встановлено, що у житловому будинку [ADDRESS] також проживають та зареєстровані протягом більше десяти років чоловік позивача - [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] . Проте, позивач [PERSON] не залучила їх до участі у справі, як відповідачів. Чоловік позивача [PERSON] [PERSON] , а також діти позивача - [PERSON] та [PERSON] залучені до участі у справі судом, як треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Із змісту поданих до суду заяв третіх осіб встановлено, що вони вважають, що мають право на володіння спірним житловим будинком та в майбутньому бажають набути у власність право власності на спірний житловий будинок. Отже, члени сім`ї позивача можуть претендувати на набуття права власності на спірний будинок за набувальною давністю. З урахуванням таких обставин, за наявності претензій щодо права на будинок в інших осіб (членів сім`ї позивача), суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення. У позовній заяві позивач посилалась на положення ст. 344 ЦК України. Застосування таких правових норм при вирішенні справи, суд вважає обґрунтованим. Відповідно до вимог п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач підлягає звільненню від сплати судового збору як громадянка, віднесена до 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відповідно до ст.ст. 258, 259, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Outcome: dismissed