Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що [PERSON] 13.02.2023 попросилася проживати в його власному будинку по [ADDRESS] , що на праві власності належить його матері [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності та кадастрового номеру на землю. З невідомих причин [PERSON] змінила вхідні замки на дверях і не пускає його у будинок. Проживає у будинку більше трьох років, звільняти його відмовляється та орендну плату не сплачує. Позивач вказує, що на підставі витягу про реєстрацію він має всі підстави згідно із Законом проживати і перебувати у власному будинку. З огляду на викладене [PERSON] у позовній заяві просить суд дозволити йому примусово увійти та проживати у будинку в [ADDRESS] . Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.04.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом. Постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судовому засіданні позивач не заперечив проти ухвалення заочного рішення, позов підтримав. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом надсилання судових повісток про виклик в суд рекомендованими поштовими відправленнями, які повернуто з причини відсутності адресата за вказаною адресою, відзив на позов не подано, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Зокрема, копія ухвали про відкриття провадження у справі надсилалась відповідачу на адресу її місця реєстрації, а також повторно скеровані судом повістки на наступні судові засідання повернулись до суду без вручення адресату, з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» (штрихкодові ідентифікатори 0610252986106, 0610257886002, 0610263737000). Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі №496/4633/18 листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Згідно з частиною восьмою 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За приписами частини першої, другої та восьмої статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. У відповідності до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням пунктів 3, 4 частини першої статті 280 ЦПК України. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що у позові слід відмовити, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні, витягом з реєстру територіальної громади від 18.02.2025 за №2025/002341298, сформованим на підставі заяви [PERSON] за запитом Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 18.02.2025 (а.с. 11). Згідно з відомостями про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 19.05.2025 за №97, виданими власнику житлового приміщення [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , період реєстрації 18.02.2025 - по т.ч.; [PERSON] , [INFO] , період реєстрації 18.10.2007 - по т.ч. (а.с. 29). Відповідно до копії дубліката свідоцтва про право власності на частку в спільному сумісному майні подружжя від 25.12.2000, посвідченого державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори Житко О.І., зареєстрованого в реєстрі за №1-4868, у спільному майні подружжя [PERSON] та [PERSON] , придбаному ними за час шлюбу, право власності належить в 1/2 одній другій частині кожному, а саме, спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке кожного із них посвідчується в зазначених частках, складається з житлового будинку житловою площею 90,70 кв.м., загальною площею 328,20 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] , та земельної ділянки площею 0,23 га, відведеної для будівництва та обслуговування (а.с. 9). Водночас доказів реєстрації такого свідоцтва відносно житлового будинку в бюро технічної інвентаризації відповідно до приписів ст. 227 ЦК Української РСР (в редакції станом на 25.12.2000) позивачем не подано. Також у судовому засіданні досліджено копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.03.2023, посвідченого державним нотаріусом Ужгородської районного державної нотаріальної контори Гончаренком М.В., зареєстрованого в реєстрі за №3-251, згідно з яким посвідчено спадщину [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , що складається з 1/2 частки житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] , та належала померлому [PERSON] , 1950 року народження, який помер [INFO] (а.с. 10). До матеріалів справи позивачем долучено першу сторінку витягу з Державного реєстру речових прав з індексним номером 326723073, сформованого 23.03.2023, щодо актуальної інформації про речове право на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , з якого неможливо встановити ПІБ власника вказаного житлового будинку (а.с. 6). Щодо вказаного недоліку увагу позивача було звернуто в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 28.04.2025, однак позивачем такий недолік не було усунуто. Крім того, до позову додано копію першої сторінки технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] за померлим [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , виготовленої ФОП [PERSON] , а також копію першої сторінки технічного паспорта на об`єкт нерухомого майна будинок садибного типу з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] , виготовленого КП «Ужгородське районне бюро технічної інвентаризації нерухомого майна» станом на 13.04.2023 (а.с. 7, 8). За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до частин першої, другої статті 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383\~ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що саме власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Суд констатує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами його твердження, що він є сином власниці будинку та має право діяти від імені власника. Разом з тим, судом встановлено, що місце проживання позивача зареєстроване саме у будинку, до якого він просить надати доступ, що є підставою для захисту його права на житло відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Першого протоколу до Конвенції, статті 405 ЦК України. Зі справи вбачається, що позивач набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння. Проте, суду не надано будь-яких доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо вчинення відповідачем дій, направлених на обмеження користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Позивачем не доведено того факту, що відповідач, як стороння особа, самовільно зайняла житло, у якому зареєстрований позивач. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У частині першій статті 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі №916/2040/20). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження №61-2417сво19)). Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі №761/42030/21 (провадження №61-12101св23)). Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Тож, слід зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України. У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. При цьому частина третя статті 12 ЦПК України покладає на кожну сторону обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Підстав звільнення від доказування позивача у розумінні статті 82 ЦПК України судом не встановлено. Оскільки судом встановлена недоведеність порушення права [PERSON] на користування житлом за зареєстрованим місцем проживання саме відповідачем [PERSON] , у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed