Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус КМНО Бригіда В.О., про визнання договорів довічного утримання від 14.02.2019 та від 18.02.2019 недійсними. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] . При звернені до нотаріуса дізналась, що її квартири є предметом договорів довічного утримання від 14.02.2019 та від 18.02.2019, укладених з [PERSON] , які засвідчені приватним нотаріусом Бригідою В.О. Оскільки вона ніколи не підписувала договори довічного утримання, відповідача та нотаріуса, який посвідчував ці договори не знає, [PERSON] просила суд визнати недійсним договір довічного утримання, укладений від її імені з [PERSON] від 14.02.2019 та від 18.02.2019, предметами яких є квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] . Представником [PERSON] \-- адвокатом Данком Ю.М. подано до суду відзив, у якому він просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, зазначивши, що спірні договори були укладені між [PERSON] та [PERSON] , на виконання яких він за власний рахунок замінив старі вікна на металопластикові у квартирі [ADDRESS] , забезпечував [PERSON] харчування, одягом, медикаментами, а також грошима на суму, що перевищувала визначену договорами. Ухвалою суду від 27.07.2022 залучено [PERSON] у якості правонаступника [PERSON] у зв`язку із її смертю. [PERSON] та його представник - адвокат Богдан О.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, позов просили задовольнити, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини. Представник [PERSON] - адвокат Густяк М.А. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у задоволені позову, посилаючись на викладені у відзиві обставини. Приватний нотаріус КМНО Бригіда В.О. у судове засідання не з`явився, у матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи без його участі, у якій він просить ухвалити рішення згідно чинного законодавства України. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до частин 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно частин 1, 4 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Відповідно до частин 1, 10 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Згідно частин 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Частинами 1, 3 ст. 107 ЦПК України передбачено, що матеріали, необхідні для проведення експертизи, експерту надає суд, якщо експертиза призначена судом, або учасник справи, якщо експертиза проводиться за його замовленням. При визначенні матеріалів, що надаються експерту чи експертній установі, суд у необхідних випадках вирішує питання про витребування відповідних матеріалів за правилами, передбаченими цим Кодексом для витребування доказів. Статтею 109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 16.02.2010 [PERSON] , успадкувала квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 8). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 27.10.1998 квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (т. 1 а.с. 12). Як вбачається з інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2019 №34698 від 02.10.2019 та інформаційної довідки КВ-2019 № 33315 від 29.08.2019 квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] (т. 1 а.с. 16,18). З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019100050007953 вбачається, що 30.10.2019 за заявою [PERSON] до реєстру внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України з посиланням на те, що 07.09.2019 у невстановленому місці, невстановлена особа підробила документи, а саме договір утримання відносно [PERSON] (т. 1 а.с. 134). З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019100050008222 вбачається, що 30.10.2019 за заявою [PERSON] до реєстру внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України з посиланням на те, що невстановлені особи у липні 2019 року підробили офіційний документ, а саме договір довічного утримання по квартирі [ADDRESS] (т. 1 а.с. 134). Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи за № 1765756080380 (паперової копії з копії в електронній формі), [PERSON] 14.02.2019 подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, предметом якої є квартира [ADDRESS] , до якої долучено, зокрема договір довічного утримання від 14.02.2019. На підставі цієї заяви приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. 14.02.2019 прийнято рішення № 45533699 про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (т. 2 а.с. 169-184). Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи за № 1767827880380 (паперової копії з копії в електронній формі), [PERSON] 18.02.2019 подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, предметом якої є квартира [ADDRESS] , до якої долучено, зокрема договір довічного утримання від 18.02.2019. На підставі цієї заяви приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. 18.02.2019 прийнято рішення № 45576585 про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (т. 2 а.с. 144-168). Як вбачається з квитанцій № 0627295911 від 22.09.2020, № 7902242411 від 23.11.2020, № 8234111111 від 21.10.2020, [PERSON] перераховував [PERSON] по 3 500 грн. 00 коп. та згідно квитанції № 4985972311 від 08.08.2020 перерахував [PERSON] 1 500 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 101-104). Як вбачається з листа Оболонського УП ГУНП у м. Києві № 8544/125/51-2020 від 04.12.2020, у відділі дізнання за заявами [PERSON] з 2019 року по 2020 рік розпочато два кримінальних провадження № 12019100050007953 від 30.10.2019 за ч. 1 ст. 358 КК України та № 12019100050008722 від 30.11.2019 за ч. 1 ст. 358 КК України (т. 1 а.с. 133). Згідно листа Київської місцевої прокуратури № 7 № 10.37-45-8093вит10 від 09.12.2020 прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12016100070000103 від 06.01.2016. В ході обшуку у офісі приватного нотаріуса КМНО Бригіди В.О. вилучено, серед іншого, правовстановлюючі документи на квартири [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с. 132). Як вбачається з листа Київської місцевої прокуратури № 7 № 10.37-45-1958ВИХ-21 від 11.03.2021 досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016100070000103 здійснюється СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві, де і зберігаються договори довічного утримання від 14.02.2019 та від 18.02.2019, укладені між [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 128). 06.11.2019 [PERSON] склала заповіт за яким заповіла усе належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, які належать їй на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права, які належатимуть їй на день смерті, [PERSON] (т. 1 а.с. 138). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 198). Ухвалою суду від 12.04.2021 у справі призначено почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені питання чи виконаний підпис від імені [PERSON] та рукописний текст від її імені у договорах довічного утримання від 14.02.2019 та від 18.02.2019 [PERSON] чи іншою особою, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Крім того, зобов`язано слідчого СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві надати на дослідження оригінали договорів утримання (т. 1 а.с. 164-166). Згідно повідомлення судового експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про неможливість проведення судової експертизи №СЕ-19/111-21-26422-ПЧ від 25.08.2021 оскільки оригінали досліджуваних документів не надійшли, експерту не надано вихідних даних, необхідних для проведення дорученої судової експертизи, що унеможливлює її проведення (т. 1 а.с. 180-181). Ухвалою суду від 10.04.2023 у справі повторно призначено почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені питання чи виконаний підпис від імені [PERSON] та рукописний текст від її імені у договорах довічного утримання від 14.02.2019 та від 18.02.2019 [PERSON] чи іншою особою, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Крім того, повторно зобов`язано слідчого СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві надати на дослідження оригінали договорів утримання (т. 1 а.с. 164-166). Згідно повідомлення судового експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про неможливість проведення судової експертизи №СЕ-19/111-23/25727-ПЧ від 30.06.2023 оскільки оригінали договорів довічного утримання не надійшли, питання зазначені в ухвалі про призначення судової почеркознавчої експертизи не вирішувалися (т. 2 а.с. 19-20). Відповідно до повідомлення Подільського УП ГУНП у м. Києві № 4050/125/53/03-2024 від 28.02.2024 в матеріалах кримінального провадження № 12016100070000103 від 06.01.2016 відсутні оригінали договорів довічного утримання від 14.02.2019 та від 18.02.2019, укладених між [PERSON] та [PERSON] (т. 2 а.с. 99). Ухвалою суду від 16.09.2024 у справі повторно призначено почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені питання чи виконаний підпис від імені [PERSON] та рукописний текст від її імені у договорах довічного утримання від 14.02.2019 та від 18.02.2019 [PERSON] чи іншою особою, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Крім цього, оригінали цих договорів витребувано у [PERSON] (т. 2 а.с. 199-202). Ухвала суду від 16.09.2024 доставлена представнику відповідача [PERSON] - адвокату Густяку М.А. в електронний кабінет 16.09.2024 о 21 год. 55 хв, що підтверджується відповідною довідкою, яка міститься у матеріалах справи, а також отримана ним особисто, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 2 а.с. 205, 206). Згідно повідомлення судового експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про неможливість проведення судової експертизи №СЕ-19/111-24/60601-ПЧ від 12.12.2024 станом на дату складення повідомлення договори довічного утримання на адресу експертної установи не надійшли, а тому неможливо провести судову експертизу (т. 2 а.с. 218). Відповідно до абзацу 3 п. 1.1 науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. У судовому засіданні [PERSON] показав, що після смерті [PERSON] , [PERSON] приїжджав до квартири для того щоб вивезти звідти все майно, надавши співробітникам поліції оригінали договорів довічного утримання, однак йому їх не показав. Оскільки [PERSON] не надані витребувані оригінали спірних договорів, екземпляри яких перебувають у його володінні, як у сторони правочину, та які він пред`являв співробітникам поліції на підтвердження його права користування цим житлом, що завадило провести призначену ухвалою суду почеркознавчу експертизу з метою встановлення факту підписання їх позивачкою, суд дійшов висновку про ухилення [PERSON] від подання експерту необхідних матеріалів, а тому в силу приписів ст. 109 ЦПК України вважає доведеним ту обставину, що спірні договори довічного утримання [PERSON] за життя не підписувались. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України). Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з абз. 1 ч. 1-3 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу. За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абз. 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України). Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 218 ЦК недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ч. 1 ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до абзацу 1 ст. 638 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тлумачення вищенаведених норм ЦК України свідчить, що обов`язковим елементом двостороннього правочину (в даному випадку договір довічного утримання) є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення. Отже, основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину. Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин. Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин. Натомість у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин. Таким чином, на відміну від неукладеного правочину, оспорюваний та нікчемний правочин є такими, що відбулися, а його сторони виразили своє волевиявлення на зміну цивільних правовідносин. Конструкція ч. 3 ст. 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину. В пунктах 7.5-7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у ч. 1 ст. 215, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Отже, тлумачення ч. 3 ст. 203 ЦК України дає підстави стверджувати, що вона застосовується лише тоді, коли існує хоча б якесь волевиявлення учасника правочину. Якщо процес формування його волі відбувся під впливом (тиском) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують, за приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України це є підставою для визнання правочину недійсним. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін (див. постанову Верховного Суду України від 07.06.2017 у справі № 6-872цс17). Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для цього виду договорів не вимагалася (абзац 1 ч. 2 ст. 639 ЦК України). Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину. З огляду на зміст ч. 4 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін. Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи. Абзац 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Тобто ЦК України передбачає можливість вважати дійсним договір, укладений з дефектами його письмової форми, зокрема й підпису, за таких умов: 1) узгодження сторонами його істотних умов, що також включає в себе волевиявлення сторін на укладення відповідного договору; 2) виконання чи часткове виконання сторонами умов договору. Розглядаючи подібні спори, суди повинні з`ясовувати, чи існує підтвердження укладення і виконання такого договору. Якщо існує, то є підстави вважати такий договір дійсним і обов`язковим для сторін, якщо ні - то договір є неукладеним. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від установлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. Засоби, визначені абзацом 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України, можуть бути використані також для доведення факту вчинення правочину, що сприятиме захисту права іншої сторони правочину, який фактично відбувся, від зловживань у вигляді оспорювання факту вчинення цього правочину лише з огляду на відсутність підпису. Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Отже, відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абз. 1 ч. 1 ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати. Вказані висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17, провадження № 14-29цс23. Враховуючи, що під час розгляду справи встановлено те, що [PERSON] спірні договори довічного утримання не підписувала, належних та допустимих доказів на підтвердження її волевиявлення на укладення цих правочинів суду не надано, що свідчить про неукладеність цих правочинів та неможливість визнання їх недійсними, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. При цьому, суд не бере до уваги надані відповідачем квитанції про перерахування [PERSON] на виконання умов договорів довічного утримання грошових коштів та надання їх у супермаркеті під відеозапис, оскільки такі дії були вчинені після подання позовної заяви та свідчать про намір [PERSON] штучно створити уявлення про укладеність цих договорів та виконання їх вимог. Крім того, не заслуговують на увагу твердження [PERSON] про те, що він за власний рахунок замінив старі вікна на металопластикові у квартирі [ADDRESS] , забезпечував [PERSON] харчування, одягом, медикаментами, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано. Окрім того, ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 06.04.2020 в якості забезпечення позову накладено арешт на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1765756080380) та квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1767827980380), які на праві власності належать [PERSON] . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Згідно ч.ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Outcome: dismissed