Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

Адвокат Дурандін О.В. в інтересах [PERSON] звернувся в суд із заявою, у якій просить встановити факт смерті матері заявника - [PERSON] , [INFO] , уродженки смт. Любимівка Каховського району Херсонської області, РНОКПП [NUMBER] , яка померла [INFO] в смт.Любимівка Каховського району Херсонської області, Україна. В обґрунтування заявлених вимог заявник вказує на те, щоу зв`язку із відкритим воєнним нападом російської федерації на Україну та окупацією смт. Любимівка Каховського району Херсонської області. Заявниця разом з донькою, [PERSON] переїхали на підконтрольну Україні територію в місто Тернопіль. Згідно довідки Управління соціальної політики Тернопільської міської ради від 23.02.2023 р. №6117-5002601148 заявниця взята на облік, як внутрішньо переміщена особа. Зазначив, що 03.10.2024 р. син заявниці, [PERSON] через мобільний месенджер «Тelegram», повідомив доньку заявниці, [PERSON] про смерть бабусі - [PERSON] . Смерть мала природній характер. 04.10.2024 р. через мобільний месенджер «Тelegram» також надіслав фото, які були ним зроблені під час похоронної церемонії та фото місця поховання [PERSON] . Тимчасово окуповане смт. Любимівка Каховського району Херсонської області фактично знаходиться на передньому краї лівого берегу р. Дніпро Каховського водосховища, де щодня відбуваються обстріли та ведуться активні бойові дії. Псевдо органи, які були створені всупереч законодавства України, втекли в інші райони Херсонської області, жодної змоги отримати хоч якийсь документ про смерть бабусі, [PERSON] , на тимчасово окупованій території, не має. Факт смерті [PERSON] , [INFO] , підтверджується фотографіями, які були зроблені сином заявниці, [PERSON] , під час похоронної церемонії та фото місця поховання. На фото чітко видно надгробний хрест з фото та особистими даними [PERSON] , а також фото померлої під час похоронної церемонії, що є підтвердженням факту смерті та місця поховання. Встановлення даного факту необхідно [PERSON] для оформлення документів, пов`язаних із смертю матері та для реалізації її спадкових прав. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 липня 2025 року відкрито провадження у справі та призначеного справу до судового розгляду. [PERSON] та її представник адвокат Дурандін О.В. в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали повністю та просять суд їх задовольнити. Крім цього, заявниця [PERSON] надала суду для огляду фотографії, які були надіслані доньці заявниці, [PERSON] померлої її матері [PERSON] та її поховання в смт.Любимівка Каховського району Херсонської області. Також зазначила, що будь-які документи, які б підтверджували факт смерті її матері відсутні та незаконно створеними органами на окупованій території не видавалась. Представник Тернопільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про місце та час розгляду справи. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив 13 серпня 1960 року народилася [PERSON] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 03 вересня 1960 р. Любимівським ЗАГС Каховського району Херсонської області) та її батьками є [PERSON] та [PERSON] . 03 листопада 1979 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане повторно 27 вересня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Каховському району Каховського міськрайонного управління юстиції Херсонської області) і після реєстрації шлюбу останній присвоєно прізвище « [PERSON] ». Як вбачається із копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] виданим Каховським РВ УМВС України в Херсонській області 15.04.1997 року, [PERSON] , [INFO] , уродженка села Любимівка Каховського району Херсонської області була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] . Надані суду заявником фотографії, які були зроблені під час похоронної церемонії, підтверджують смерть та місце поховання [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в в смт.Любимівка Каховського району Херсонської області. Відповідно до вимог ч. ч. 3-4 статті 49 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою. Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлені Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженою наказом Міністерством охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545 (далі - Інструкція). Відповідно до вимог вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину. Пунктом 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до вимог частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з вимогами п. 5 частини 2 статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору. Так, ЦПК України передбачає чотири процедури, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого органи ДРАЦСу можуть видати свідоцтво про смерть: встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); визнання фізичної особи померлою (статті 305 - 309 ЦПК України). Відповідно до вимог абзацу 2 частини 1 статті 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Справи про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду (частина 2 статті 317 ЦПК України). У заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (частини перша - друга статті 318 ЦПК України). Таким чином, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи в умовах воєнного чи надзвичайного стану та на тимчасово окупованих територіях» розширено перелік територій, щодо яких поширюється дія статті 317 ЦПК України. На сьогодні до них належать території, на яких введено воєнний чи надзвичайний стан, або тимчасово окуповані території України, визначені такими відповідно до законодавства. Враховуючи, що Указом Президента України воєнний стан встановлено із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року на території України, цей спрощений порядок розширюється на встановлення юридичних фактів, що відбулись на всій території України (як мінімум до закінчення воєнного стану). Здебільшого такий спосіб стосується зони воєнних дій та тимчасово окупованих територій, оскільки на таких територіях не функціонують відповідні органи, які можуть зафіксувати факт смерті. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). В силу вимог ч. ч. 1, 2 статті 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. Частинами 2, 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Відповідно до вимог ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання спричиняє серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21 та від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. Проте держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Встановлення факту смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника. Рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні норм процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України. Крім того, відповідно до вимог частини 2 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309 (із змінами відповідно Наказу №415 від 29 листопада 2024 року), Любимівська селищна територіальна громада Каховського району Херсонської області тимчасово окупована російською федерацією з 24 лютого 2022 року. Таким чином, смт. Любимівка Каховського району Херсонської області станом на 03 жовтня 2024 року було тимчасово окупованою територією України, однак відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та в порядку вимог ст. 1 цього Закону воно є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Так, судом встановлено, що у заявника відсутня можливість надати інші докази на підтвердження факту смерті її матері в смт. Любимівка Каховського району Херсонської області, яке включено до переліку тимчасово окупованих територій з 24 лютого 2022 року. Тимчасово окуповане смт. Любимівка Каховського району Херсонської області фактично знаходиться на передньому краї лівого берегу р. Дніпро Каховського водосховища, де відбуваються обстріли та ведуться активні бойові дії. Так, в межах розгляду заяви про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, суд має надати оцінку поданим заявником доказам, оскільки рішення суду в такій категорії справ повинно ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих так званими органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не мала змоги приїхати в смт. Любимівка Каховського району Херсонської області, що включено до переліку тимчасово окупованих територій, та здійснити поховання матері, а також отримати медичні документи про її смерть. Похованням займався син заявниці - [PERSON] , який залишився проживати на окупованій території. На підтвердження факту смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , та її захоронення заявник [PERSON] надала суду фотографії, зроблені під час похоронної церемонії та із зображенням могили матері з написом [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає доведеним допустимими доказами той факт, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в смт. Любимівка Каховського району Херсонської області, де і була похоронена. Зі змісту заяви встановлено, що необхідність встановлення факту смерті матері зумовлена необхідністю отримання свідоцтва про смерть, згідно чинного законодавства України та реалізацією її спадкових прав. Відтак, заявник є заінтересованою особою. Вказані обставини зумовлюють неможливість реєстрації смерті [PERSON] у встановленому законом порядку шляхом звернення до органів реєстрації актів цивільного стану. За таких обставин, суд вважає, що для проведення державної реєстрації смерті [PERSON] в позасудовому порядку існують об`єктивні перешкоди, а тому заяву [PERSON] , слід задовольнити та встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженки смт. Любимівка Каховського району Херсонської області, РНОКПП [NUMBER] , яка померла [INFO] , місце смерті - смт. Любимівка Каховського району Херсонської області, Україна. Відповідно до вимог статті 317, пункту 8 частини першої статті 430 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту смерті допустити до негайного виконання. На підставі наведеного та

Outcome: approved