Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

Представник ДП військової частини [NUMBER] [PERSON] (далі позивач) через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач) про захист честі, гідності та ділової репутації. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~В обґрунтування\~своїх позовних\~вимог позивач\~зазначив,\~що 04.11.24\~військовій частині\~ [NUMBER] \~стало відомо\~про поширення\~колишнім військовослужбовцем\~військової частини\~ [NUMBER] \~ [PERSON] ,\~недостовірної інформації\~стосовно військової\~частини [NUMBER] ,\~як юридичної\~особи,\~шляхом відеозвернення\~у соціальній\~мережі ТікТок. В своєму відеозаписі відповідач ображав Збройні Сили України, а саме військову частину [NUMBER] , використовуючи ненормативну лексику, погрожуючи розправою керівництву цієї частини. Своїми діями в умовах воєнного стану відповідач ганьбить Збройні Сили України, не дивлячись на те, що є військовослужбовцем та повинен\~захищати територіальну\~цілісність своєї\~держави,\~як громадянин\~України,\~який добровільно\~вступив до\~лав Збройних\~Сил України.\~Військовослужбовець повинен\~бути зразком,\~захищати свою\~країну та\~пам`ятати,\~за його\~поведінкою судять\~не лише\~про нього,\~а й\~про Збройні\~Сили України\~в цілому.\~Виклавши у\~соціальній мережі\~ТікТок своє звернення, відповідач розповсюдив серед користувачів цієї мережі неправдиву та недостовірну інформацію щодо військової частини [NUMBER] , адже вона не відповідає дійсності та створює негативну соціальну оцінку в очах користувачів Інтернету. Поширення неправдивої інформації відповідачем у вигляді прояви його негативного ставлення до військової частини [NUMBER] , впливає на зниження авторитету позивача шляхом приниження гідності всіх Збройних Сил України, зокрема під час воєнного стану. У зв`язку з викладеним, позивач просить визнати інформацію розміщену відповідачем у соціальній мережі ТікТок у відеозверненні від 04.11.2024, недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації військової частини [NUMBER] та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 30\~000,00 гривень. Відповідачем [PERSON] подано відзив, згідно з яким просить відмовити у задоволенні позову. Свою позицію він мотивує тим, що поданий позов є необґрунтованим та неправомірним, категорично заперечує проти висунутих звинувачень щодо приниження гідності, честі та ділової репутації військової частини [NUMBER] . Зазначив, що з перших днів російської агресії добровільно вступив до лав Збройних Сил України і з 2014 захищає територіальну цілісність та суверенітет держави. Зокрема, служив у різних військових частинах, в тому числі у військовій частині [NUMBER] . Вибір служити в Збройних Силах України був усвідомлений і добровільний, і завжди прагнув виконувати свій військовий обов`язок з честю і гідністю. Мета відеозвернення у соціальній мережі ТікТок не полягала в образі чи приниженні військової частини або Збройних Сил України в цілому. Зазначив, що завжди прагнув говорити правду і висловлювати свою думку про труднощі з якими зіштовхнувся у ході служби. Висловлення критичних зауважень щодо діяльності певних органів чи структур не є рівнозначним приниженню їхньої гідності або честі У відеозверненні лише поділився своїм досвідом служби та пояснив свої дії певними недоліками, на його думку, організації служби узазначеній військовій частині. У зв`язку з викладеним, відповідач просить суд при винесенні рішення врахувати його право на свободу вираження думок, гарантоване ст. 34 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішенням Європейського суду з прав людини у справі Lingens проти Австрії. Просить визнати, що критика, висловлена у відеозверненні, є його особистим оціночним судженням, яке спрямоване на покращення умов служби, а не на приниження гідності чи честі Збройних Сил України чи військової частини [NUMBER] . Просить врахувати його добровільну службу у Збройних Силах України з 2014 року, його внесок у захист державного суверенітету та територіальної цілісності країни, що підтверджує позитивне ставлення до Збройних Сил України, як інституції та відмовити у задоволенні позовних вимог військової частини [NUMBER] у повному обсязі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.12.2024 головуючим суддею визначено Базова О.В. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області Базова О.В. прийнято позовну заяву до розгляду й відкрито провадження у даній справі. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Також зазначив, що солдат [PERSON] , прибув із [INFO] , наказом командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 26 серпня 2024 року № 41-1 його прийнято на військову службу за контрактом осіб рядового складу строком на 3 роки з 26.08.2024 до 26.08.2027, призначено на посаду гранатометника відділення охорони батареї [NUMBER] окремого зенітного ракетного дивізіону військової частини [NUMBER] . З 26.08.2024 він був зарахований до списків особового складу частини на всі види забезпечення та приступив до виконання службових обов`язків. 01.11.2024 наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) № 1375-РС солдата [PERSON] , гранатометника відділення охорони зенітної ракетної батареї [NUMBER] окремого зенітного ракетного дивізіону військової частини [NUMBER] , який проходив військову службу за контрактом, звільнено з займаної посади і призначено солдатом резерву [NUMBER] запасної роти військової частини [NUMBER] . 04.11.2024 наказом командира військової частини [NUMBER] № 221 (по стройовій частині) солдата [PERSON] виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Відповідач заперечував проти задоволення позову, обставини виклав у відзиві. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. Згідно зі ст. 2\~ЦПК України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. У свою чергу суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Під час судового засідання судом переглянутий відеодоказ долучений представником позивача. Публікація містить наступну інформацію: Відео з соціальної мережі ТікТок, з надписом «ВЧ [NUMBER] ПВО отправляют всех на мясо…» на якому зображений [PERSON] , (особу встановлено судом) у військовій формі, який перебував в автобусі з іншими військовослужбовцями та висловлював, що « Вот и пришли мы на 302 ракетную зенитную бригаду служить б*** по контракту, а оказывается б*** на*** это полное, а не бригада, эта бригада только всех отправляет на*** в пехоту. Понимаете не идите служить в Харьковскую ракетную 302 зенитную бригаду, не идите пожалуйста, будете видеть объявления обходите на*** стороной эту бригаду [NUMBER] и командование там тоже пи* [NUMBER] . Все крысы. Понимаете там все прячут н*** своих там все прячу кум сват брат служат и как мы отребья на*** не нужны. Но ничего мы вернёмся и еще разберёмся с этими п***». Згідно копії витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] , солдат [PERSON] , прибув із [INFO] , наказом командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 26 серпня 2024 року № 41-1 прийнято на військову службу за контрактом осіб рядового складу строком на 3 роки з 26.08.2024 до 26.08.2027, призначено на посаду гранатометника відділень охорони батареї 3028 окремо зенітного ракетного дивізіону військової частини [NUMBER] . З 26.08.2024 був зарахований до списків особового складу частини на всі види забезпечення та приступив до виконання службових обов`язків. 01.11.2024 наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) № 1375-РС солдата [PERSON] гранатометника відділення охорони зенітної ракетної батареї [NUMBER] окремого зенітного ракетного дивізіону військової частини [NUMBER] , який проходив військову службу за контрактом, звільнено з займаної посади і призначеного солдатом резерву [NUMBER] запасної роти військової частини [NUMBER] . Згідно витягу із наказу командира військової частини від 04.11.2024 наказом командира військової частини [NUMBER] № 221 (по стройовій частині) солдата [PERSON] виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Отже, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. У постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. \~ \~ \~ \~Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Як на передумову для звернення до суду з даним позовом позивач зазначив, що інформація має негативний характер, адже стає відомою третім особам про неправдиві відомості стосовно військової частини [NUMBER] . Поширення неправдивої інформації відповідачем у вигляді прояви його негативного ставлення до військової частини [NUMBER] , впливає на зниження авторитету позивача шляхом приниження гідності всіх Збройних Сил України, зокрема під час воєнного стану. Така інформація викладена в негативному форматі, та не відповідає дійсності. Судом встановлено, що дійсно мало місце розповсюдження саме вказаної інформації у соціальній мережі Інтернет «ТікТок», а саме інформацію наступного змісту: (Вот и пришли мы на 302 ракетную зенитную бригаду служить б*** по контракту, а оказывается б*** на*** это полное, а не бригада, эта бригада только всех отправляет на*** в пехоту. Понимаете не идите служить в Харьковскую ракетную 302 зенитную бригаду, не идите пожалуйста, будете видеть объявления обходите на*** стороной эту бригаду [NUMBER] и командование там тоже пи* [NUMBER] . Все крысы. Понимаете там все прячут н*** своих там все прячу кум сват брат служат и как мы отребья на*** не нужны. Но ничего мы вернёмся и еще разберёмся с этими п***». Розміщення, поширення вказаної інформації відповідач підтвердив у відзиві та в судовому засіданні, а тому відповідно до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України вказана обставина доказуванню не підлягає, оскільки визнається відповідачем. Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні\~статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За положеннями\~статті 29 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII суспільство\~має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. У рішенні ЄСПЛ у справі «Lingens v. Austria» від 08.07.1986, суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе». У рішенні у справі «Ляшко проти України» від 10.08.2006 Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Норма пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного\~статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак у цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів із використанням мовностилістичних засобів. Судження це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Таким чином, одним із основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частиною першою статті 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. З огляду на\~статтю 277 ЦК України\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, відео доказами, висновками експертів. Оскільки даний відеодоказ було отримано позивачем засобами телекомунікаційного зв`язку через огляд соціальної мережі ТікТок, то він є таким, що доведено до відома хоча б одній особі, тому суд дійшов висновку, що інформація, викладена в даному відеозверненні, є поширеною відносно позивача, про що й не заперечувалося відповідачем у відзиві. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію військової частини [NUMBER] , поширену відповідачем в відеозаписі від 04.11.24, підлягають задоволенню. Відповідно до ч.7 ст.277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Ця норма знайшла відображення в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» за № 1 від 27 лютого 2009 року. За таких обставин підлягає задоволенню позовна вимога про зобов`язання [PERSON] протягом десяти днів з дня набрання даним рішенням суду законної сили спростувати поширену відносно військової частини [NUMBER] інформацію у спосіб її поширення. Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн., то суд дійшов наступного висновку. Згідно з п.3 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ст.\~56\~Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч. 1 ст.\~1167\~ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Пленуму\~Верховного Суду\~України "Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди"\~№ 4\~від 31.03.1995 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001та від 27.02.2009 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння зниження авторитету позивача шляхом приниження гідності всіх Збройних Сил України, сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, у зв`язку з чим у позові відмовляє. Також суд зазначає, що позивачем не надано обгрунтованого розрахунку суми моральної шкоди. На необхідність доведення позивачем розміру компенсації моральної шкоди йдеться, зокрема, у правовому висновку Верховного Суду, який викладено у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20. Таким чином, суд вважає необхідним позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди відмовити. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до положень п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням наведеного, з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 969,00 грн., інші витрати покласти на позивача. На підставі викладеного, відповідно до вимог ст.ст. 3,28,32,68 Конституції України, ст.5,30 Закону України «Про інформацію»,

Outcome: partial