Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

До Центрального районного суду м. Миколаєва 21 липня 2020року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Миколаївська міська рада, в якому позивач просить визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши [PERSON] в користування житлову кімнату площею 15,0 кв.м., виділити в користування відповідачу житлову кімнату площею 22,1 кв.м., коридор площею 13,5 кв.м., ванну площею 2,6 кв.м., вбиральню площею 1,7 кв.м., кухню площею 11,9 кв.м., дві лоджії площею по 2,5 кв.м. кожна залишити у спільному користуванні. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач вказує на те, що позивач та відповідача не можуть дійти згоди щодо порядку користування спірною квартирою. Тому відповідно до приписів статті 9, 104 Житлового кодексу та статті 379 ЦК України просила у судовому порядку визначити порядок користування спірною квартирою. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 липня 2021 року відкрито провадження у справі. Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористався. З матеріалів справи слідує, що 23 грудня 2023 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання її втратившою право користування квартирою [ADDRESS] (справа № 490/12545/23, ухвала про відкриття провадження від 05 січня 2024 року). Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 січня 2024 року справу № 490/5900/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Миколаївська міська рада, про встановлення порядку користування житловим приміщенням, та справу № 490/12545/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою) - об`єднано в одне провадження. Об`єднаній справі присвоєно № 490/5900/21. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 серпня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, просили визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказували на те, що між сторонами справи відсутня домовленість щодо порядку користування, а відповідач [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні цим житлом. Позов [PERSON] не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов [PERSON] . Про визначення порядку користування спірною квартирою не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Позов про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою підтримав, просив його задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено таке. Відповідно до ордера на житлове приміщення № 142 серія 006843 на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 322 від 23 лютого 2007 року, [PERSON] отримав на склад сім`ї з двох чолові (він та його донька [PERSON] ) квартиру житловою площею 36,7 кв.м., яка складається їх 2-х кімнат у квартирі [ADDRESS] . З відповіді КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 07 грудня 2021 року № 7442 слідує, що право власності на це нерухоме майно ні за ким не зареєстровано. З технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] слідує, що ця квартира є квартирою посімейного заселення розташована 1 поверсі, 9ти поверхового будинку та складається з 2 кімнат житловою площею 37,1 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 15,0 кв.м., 2-га кімната 22,1 кв.м., коридор 13,5 кв.м., ванна 2,6 кв.м., вбиральня 1,7 кв.м., кухня 11,9 кв.м. Також квартира обладнана двома лоджіями площею 2,5 кв.м. кожна (на одну лоджію вихід з кімнати площею 22,1 кв.м., друга вихід з кухні). Загальна площа квартири 71,8 кв.м. Станом на час розгляду справи у квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання таких осіб: [PERSON] 1959 року народження; [PERSON] 1984 року народження; [PERSON] 2009 року народження (батьком неповнолітньої є [PERSON] ). Відповідно до\~статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За положеннями частин першої-другої статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідно до частини першої статті 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей\~71,\~72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71 ЖК Української РСР\~строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Верховний Суд у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 210/2639/17 вказано на таке. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Судом встановлено, що позивач [PERSON] станом на травень 2007 року була членом сім`ї свого батька [PERSON] , на який ним отримано спірну квартиру. Відтак [PERSON] є такою, що має право користування квартирою [ADDRESS] . Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] (дружина [PERSON] ), [PERSON] та [PERSON] пояснили, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] починаючи з 2019 року не бачили. Зазначили, що за цією адресою проживали [PERSON] його дружина та менша донька. Звертаючись до суду із позовом про визначення порядку користування [PERSON] вказує на те, що перебуває із батьком у неприязних стосунках, між ними виникають сварки, зумовлені необхідністю звернення до поліції, що унеможливлювало визначення у добровільному порядку користування спірною квартирою. З огляду на це [PERSON] не мала можливості проживати у спірній квартирі. На підтвердження зазначеного надала суду відповіді з Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області від 16 червня 2021 року № 16753/51/10-21, від 19 листопада 2018 року № 0-53/50/8-18, № 0-54/50/8-18, від 14 вересня 2018 року № 13154/50/10-18. У своїх поясненнях [PERSON] зазначив, що у них з донькою були суперечки щодо її способу життя, а саме проживання з чоловіками без реєстрації шлюбу та без згоди на це батька. Враховуючи викладене, та ту обставину, що [PERSON] звернулася до суду із позовом про визначення місця проживання, суд дійшов висновку, що [PERSON] не проживала у спірній квартирі з поважних причин (неприязні відносини з батьком та відсутність домовленості щодо користування спірним житлом), а саме з огляду на наявність суперечок, конфліктів та спорів з її батьком [PERSON] та відсутність домовленості у добровільному порядку домовленості з її батьком щодо порядку користування квартирою. З огляду на це суд не вбачає підстав для визнання її такою, що втратила право користування житлом. Позов [PERSON] є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. У його задоволенні слід відмовити. В той же час суд вважає обґрунтованим та такими, що підлягає частковому задоволенню позов [PERSON] про визначення порядку користування спірною квартирою. У судовому засіданні з пояснень сторін судом встановлено, що [PERSON] за час проживання у спірній квартирі займала кімнату площею 15,0 кв.м. Враховуючи зазначену обставину, не визнання позову відповідачем [PERSON] , відсутність варіантів визначення порядку користування спірною квартирою зі сторони відповідача [PERSON] , суд вважає за необхідне виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 15,0 кв.м., а відповідачу [PERSON] кімнату площею 22,1 кв.м. в загальному користуванні сторін залишити коридор площею 13,5 кв.м., ванну площею 2,6 кв.м., вбиральню площею 1,7 кв.м., кухню площею 11,9 кв.м. Також в спірній квартирі наявні дві лоджії площею по 2,5 кв.м. кожна, вихід на одну з кухні, на іншу з кімнати площею 22,1 кв.м. Враховуючи вкрай неприязні стосунки між сторонами, та беручи до уваги, що суд дійшов висновку про необхідність виділення [PERSON] житлової площі 22,1 кв.м., суд вважає за необхідне виділити у користування [PERSON] лоджію площею 2,5 кв.м. (вихід з кухні площею 11,9 кв.м.), а [PERSON] лоджію площею 2,5 кв.м. (вихід з житлової кімнати площею 22,1 кв.м.). Залишення ж лоджій у спільному користуванні сторін призведе до подальших суперечок сторін щодо порядку їх користування, оскільки вихід на одну з них проходить через житлову кімнату площею 22,1 кв.м., яку суд вирішив виділити у користування [PERSON] . Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути суму судового збору 908 грн 00 коп. Судові витрати, понесенні [PERSON] віднести на його рахунок.

Outcome: partial