Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

І. Позиції сторін Аргументи позивача 12 березня 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшла позовна заява [PERSON] , подана адвокаткою Басараб Н.В., до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (далі також - Святошинська РДА) про визнання права користування жилим приміщенням. Позов обґрунтований тим, що: - [PERSON] перебував у трудових відносинах із ПАТ «АТЕК» з 1990 року до 2000 року; - на підставі спільного рішення профкому та адміністрації підприємства [PERSON] та його сім`ї надана кімната [ADDRESS] ; - у 1993 позивач зі своєю сім`єю заселився до вказаного гуртожитку; відтоді постійно і безперервно там проживає, утримує надану йому кімнату; ордер на право зайняття жилого приміщення [PERSON] не видавали; - рішенням Господарського суду міста Києва від 28.03.2019 гуртожиток по [ADDRESS] передано до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради; - 22 січня 2025 року Святошинська РДА відмовила [PERSON] у видачі ордеру на жиле приміщення через відсутність підстав для вселення. З урахуванням викладеного, [PERSON] просив визнати за ним право користування кімнатою [ADDRESS] . У судове засідання позивач та його представник не з`явилися. 19 травня 2025 року представник позивача, адвокатка Басараб Н.В., подала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі та участі позивача. Позиція відповідача Святошинська РДА проти позову заперечила. 27 березня 2025 року до суду через підсистему «Електронний Суд» ЄСІКС надійшов відзив на позовну заяву, поданий [PERSON] . У відзиві представник Святошинської РДА акцентувала, що єдиною підставою для вселення до гуртожитку є ордер. Відсутність ордеру свідчить про порушення порядку заселення. Сама по собі реєстрація місця проживання за адресою гуртожитку не свідчить про законність користування жилою площею в ньому. З урахуванням викладеного, просила у позові відмовити. У судове засідання представник відповідача не з`явилася. У відзиві на позовну заяву просила розглядати справу за відсутності представника Святошинської РДА. ІІ. Процесуальні дії суду 14 березня 2025 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, у якій визначив проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 21 квітня 2025 року. 21 квітня 2025 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду по суті на 20 травня 2025 року. У зв`язку з неявкою сторін судове засідання, призначене на 20 травня 2025 року, суд відклав на 04 липня 2025 року. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІІІ. Обставини, які встановив суд З 18 квітня 1990 року до 06 січня 2000 року [PERSON] працював на різних посадах у Київському заводі «Червоний екскаватор» (натепер - ПАТ «АТЕК»), що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] , виданою 23.04.1990 (а.с. 19-24). Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 63596529 від 12.06.2021 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 23.09.1993 по теперішній час (а.с. 12). Згідно з довідкою, виданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Діловий Центр» 03.06.2015 за № 83, власником особового рахунку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 16). Відповідно до акта про проживання особи, складеного Громадською організацією «Голос Чистяківської» 10.03.2025, [PERSON] проживає в гуртожитку по [ADDRESS] з 1993 року, весь час сплачує за житлово-комунальні послуги (а.с. 17). Згідно із довідкою, виданою Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацією 03.02.2025 за № 23/113у, [PERSON] дійсно перебуває на квартирному обліку з 30 липня 2021 року (а.с. 28). За користування кімнатою [ADDRESS] [PERSON] сплачує житлово-комунальні послуги, що підтверджується квитанціями (а.с. 29-30) та довідкою АТ КБ «Приватбанк» № LLNU88SC1P1416R1 від 30.01.2025 з додатками (а.с. 38-53). У медичній карті амбулаторного хворого адресою [PERSON] вказана [ADDRESS] (а.с. 34). 22 січня 2025 року Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація відмовила [PERSON] у видачі ордеру на жиле приміщення через відсутність підстав для вселення (а.с. 13-15). ІV. Мотиви, оцінка і висновки суду Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 ЦПК України. Одним зі способів захисту цивільних прав, згідно із п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Згідно із ч. 1 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ч. 1, 2 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку (стаття 129 ЖК України). Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. За змістом ст. 58 ЖК України ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення. Відповідно до п. 69, 70, 72 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради професійних спілок 11.12.1984 за № 470 ордер на жиле приміщення видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів та є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Отже, ордер не підлягає зберіганню у наймача квартири та є документом з обмеженим строком дії, який лише дає право на вселення у квартиру. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), (що ратифікована Україною 17.07.1997, і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». У постанові від 27 серпня 2024 року по справі № 201/193/22 Верховний Суд виснував, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відсутність ордера на вселення у спірне приміщення сама по собі не є підставою для висновку, що житло, займане особою тривалий час, за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У справі, що розглядається: - [PERSON] постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , гуртожиток з 1993 року; - наявні в матеріалах справи докази з достатнім ступенем переконливості підтверджують наявність міцних триваючих зв`язків позивача з указаним житлом (позивач позиціонує вказану кімнату як таку, в якій він постійно проживає, несе витрати з її утримання). За таких обставин, відмова Святошинської РДА у визнанні за позивачем права користування кімнатою з підстав відсутності ордера на жиле приміщення не відповідає положенням статті 8 Конвенції, адже не є необхідним в демократичному суспільстві. Доводи відповідача про відсутність підстав для користування кімнатою суд відхиляє, оскільки за своєю сутністю ордер на жиле приміщення є підставою для вселення у квартиру (кімнату), а не посвідчує право користування житлом. Строк чинності становить 30 днів, після чого він передається на зберігання до житлово-експлуатаційної організації. Норми житлового права не встановлюють обов`язку наймача житла зберігати ордер на жиле приміщення. З огляду на викладене, право користування [PERSON] кімнатою в гуртожитку підлягає судовому захисту шляхом його визнання, тому суд задовольняє позов повністю. V. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивач при поданні позову сплатив судовий збір у сумі 1 211,20 гривень, що підтверджується квитанцією АТ КБ «Приватбанк» від 04.02.2025 (а.с. 1). Оскільки сторони не заявляли вимоги щодо відшкодування судових витрат, суд не вирішує питання їх розподілу. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved