Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-07 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Служби у справах дітей Кам`янської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Кам`янської міської ради, КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» про скасування усиновлення. В обґрунтування позову вказала, що на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року нею було усиновлено малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , внесено зміни в актовий запис цивільного стану про народження, що складений Заводським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) за № 1081 від 05 грудня 2014 року, в якому змінено її прізвище з [INFO] на [PERSON] , по-батькові з [INFO] на [PERSON] , дату народження з [INFO] на [INFO] , в графі мати дитини вказано мати [PERSON] , [INFO] , громадянка України, в графі відомості про батька не вказано. Після усиновлення у дитини стали проявлятися такі вади характеру, як роздратованість, агресивність та спостерігалася неадекватна поведінка та почали виявлятися стани як істерика, нестриманість та відсутність інтересу до навчання і пізнання чогось нового. Під час звернення позивача на прийом до лікаря-педіатра зі скаргами, що після спільного проживання з всиновленою дитиною [PERSON] , [INFO] значно погіршився психологічний та фізичний стан здоров`я [PERSON] , [INFO] , у неї почалися панічні атаки, які проявилися тривожністю, підвищеною неадекватністю, підвищенням АТ, прискореним серцебиттям, задишкою, тремором верхніх кінцівок, пояснюючі такі зміни із нестабільним психічним станом та поведінкою всиновленої [PERSON] . Дитина була оглянута лікарем - педіатром та встановлений діагноз Панічні атаки, астено-невротичний синдром, були надані рекомендації та скерована до лікаря-невролога. 11 жовтня 2024 року дитина була оглянута лікарем-неврологом, діагноз астено-невротичний синдром. Зазначені обставини свідчать про те, що між позивачем та членами її сім`ї та усиновленою дитиною склалися незалежно від волі усиновлювача стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання та виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. Посилаючись на ці обставини, [PERSON] просила суд: скасувати усиновлення [PERSON] , [INFO] , усиновленої на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року у справі № 209/396/24; внести зміни в актовий запис про народження № 1081 від 02 квітня 2024 року, а саме змінити прізвище дитини з « [PERSON] » на « [INFO] », по батькові з « [PERSON] » на « [INFO] », виключити з графи «мати» відомості [PERSON] та з графи «батько» [PERSON] , змінити дату народження з « [INFO] » на « [INFO] »; малолітню [PERSON] , [INFO] , передати до Служби у справах дітей Кам`янської міської ради. Представник відповідача Служби у справах дітей Кам`янської міської ради надав суду висновок про доцільність скасування усиновлення відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] та відповідність його інтересам дитини. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилались на обставини викладені в позові. Просили суд скасувати усиновлення [PERSON] , [INFO] , усиновленої на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року у справі № 209/396/24, [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Чкаловка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, громадянкою України неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , уродженку м. Кам`янське Дніпропетровської області Україна. Представник відповідача Служби у справах дітей Кам`янської міської ради Ліпік Т.В. в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позову, але просила суд скасувати усиновлення [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , та таким, що відповідає найкращим інтересам дитини за умови застосування п.1 ч.1 ст. 238 Сімейного Кодексу України «усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо воно суперечить інтересами дитини, не забезпечує їй сімейного виховання». Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» - Сміянова О.Є. в судовому засіданні надала суду пояснення та просила суд врахувати висновок відповідача. Фактичні обставини справи, встановлені судом Як встановлено судом відповідно до висновку про доцільність усиновлення малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та відповідність його інтересам дитини від 15 грудня 2023 року, орган опіки та піклування виконавчого комітету Камянської міської ради дійшов висновку про доцільність та таким, що відповідає інтересам дитини усиновлення малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , громадянкою України [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року було усиновлено малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , внесено зміни в актовий запис цивільного стану про народження, що складений Заводським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) за № 1081 від 05 грудня 2014 року, в якому змінено її прізвище з [INFO] на [PERSON] , по-батькові з [INFO] на [PERSON] , дату народження з [INFO] на [INFO] , в графі мати дитини вказано мати [PERSON] , [INFO] , громадянка України, в графі відомості про батька не вказано. Судом встановлено, що позивач на утримані також має малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що вбачається зі свідоцтва про народження, яке видане 10 травня 2012 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 272. Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є скасування усиновлення. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення Гл. 18 Сімейного Кодексу України. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, представника третьої особи та свідків, вивчивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до змісту статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно із статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 5 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Відповідно до частини першої, четвертої статті 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей (ратифіковано Законом № 3017-VІ (3017-17) від 15 лютого 2011 року із застереженням та заявою) усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом. Питання щодо усиновлення врегульовані Главою 18 Сімейного кодексу України (далі - СК України) «Усиновлення». Так, статтею 207 СК України встановлено, що усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 232 СК України, з моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. На підставі рішення суду про усиновлення в актовий запис про народження дитини або повнолітньої особи, складений органами державної реєстрації актів цивільного стану України, орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни і видає нове Свідоцтво про народження з урахуванням цих змін (частина перша статті 233 СК України). Отже, в контексті положень про усиновлення та батьківство, усиновитель робить свідомий та виважений вибір набути прав батька стосовно дитини, яка не є його кровною, та приймає на себе кореспондуючий цьому обов`язок стати рідною людиною цій дитині, вживати всіх можливих заходів та дій в інтересах дитини, займатися питаннями її виховання та розвитку таким чином і обсягом, яке в мінімальному значенні закріплено у законодавстві та диктується загальними уявленнями про батьківство. При цьому зовнішньо також має прослідковуватися те, що дитина відчуває, що вона перебуває в такому оточенні, яке забезпечить їй у необхідному випадку допомогу, зокрема і на її прохання у звичайних побутових обставинах. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 204/586/20 (провадження № 61-8871св21), від 15 квітня 2022 року у справі № 343/1092/20 (провадження № 61-7355св21). У частині першій статті 238 СК України визначено, що усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. Частиною другою статті 238 СК України регламентовано, що скасування усиновлення не допускається після досягнення дитиною повноліття. Водночас усиновлення може бути скасоване після досягнення дитиною повноліття, якщо протиправна поведінка усиновленого, усиновлювача загрожує життю, здоров`ю усиновлювача, усиновленого або інших членів сім`ї. Усиновлення повнолітньої особи може бути скасовано судом за взаємною згодою усиновлювача і усиновленого або на вимогу одного з них, якщо сімейні відносини між ними не склалися. Усиновлення скасовується від дня набрання чинності рішенням суду (частини три, чотири статті 238 СК України). Таким чином, усиновлення може бути скасовано тільки за рішенням суду, зокрема за позовом усиновлювача. Основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача та інших обставин, що негативно впливають на емоційний стан дитини. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі № 175/1713/20 (провадження № 61-189св22). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з позовом, позивач як на підставу скасування усиновлення посилалась на те, що погіршення стосунків із дітьми, унеможливлюють подальше виконання нею обов`язків усиновлювача. Як вбачається з матеріалів позову, за період адаптації усиновленої дитини, виникли непорозуміння між усиновленої та рідною донькою, постійні сварки, зміна настрою, та у заяві позивач просила направити усиновлену дитину до медичного закладу на обстеження з метою її лікування та вирішення подальшої долі. Так, у своєму висновку від 03 березня 2025 року № 8вих-20/182 відповідач вважає доцільним скасувати усиновлення [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та таким, що відповідає найкращим інтересам дитини за умови застосування п.1 ч.1 ст. 238 Сімейного кодексу України, за яким усиновлення може бути скасовано за рішенням суду, якщо воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, позивач в повній мірі піклувалась та піклується про усиновлену дитину, забезпечує її виховання, під час проживання усиновленої дитини в квартирі надавала їй достатніх засобів для комфортного життя, дозвілля та навчання, купувала їжу, одяг, іграшки, тобто в повній мірі забезпечувала її розвиток та виховання, що не оспорювалось відповідачем. Таким чином характер спірних правовідносин з огляду на зазначену позивачем правову підставу для скасування усиновлення - частину третю статті 238 СК України, між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (справа «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. Так, позивачем надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між нею та усиновленою дитиною [PERSON] , склалися стосунки, які роблять неможливим їх спільне проживання та виконання нею батьківських обов`язків як усиновлювачем поза її волею, та довела наявності підстав, передбачених частиною третьою статті 238 СК України, для скасування усиновлення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved