Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-06 00:00:00

Заступник керівника Лівобережної окружної прокуратури Донецької області, в інтересах держави, в особі Кальчицької сільської ради Донецької області звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру про витребування [PERSON] , [INFO] , рнокпп [NUMBER] на користь Кальчицької сільської ради Донецької області, код ЄДРПОУ 04340721, земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 2, 000 га. з кадастровим номером 1421784400:04:000:1431 для ведення особистого селянського господарства на території Малоянисольської сільської ради Нікольського району Донецької області. Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що 26.03.2020 року у Державному реєстрі речових прав за відповідачем зареєстровано право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2, 000 га. з кадастровим номером 1421784400:04:000:1431 для ведення особистого селянського господарства на території Малоянисольської сільської ради Нікольського району Донецької області, підставою для реєстрації права власності став наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 1214-СГ від 10.03.2020 року «Про надання земельної ділянки у власність без змін цільового призначення». Втім згідно наданої ГУ Держгеокадастру у Донецькій області інформації в електронній системі містяться відомості про те, що наказ № 1214-СГ від 10.03.2020 року має зовсім інший зміст, наказ про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачу не приймався, також містяться неточності в наказі, зокрема відомості про його підписання [PERSON] не відповідають дійсності, так як останній не мав права підписувати у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, повноваження мала в.о. начальника Підгорна Т.О. Враховуючи те, що державним органом наділеним повноваженнями на розпорядження земельними ділянками ніколи не приймалося рішення про передачу вищевказаної земельної ділянки відповідачу, її слід витребувати на користь держави. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач в судові засідання не з`являлась, відзив на позов чи інших заяв та клопотань суду не надала, причини поважності неявки не повідомляла. Від представника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області надійшли пояснення по справі в яких просить задовольнити позовні вимоги та розглянути справу без участі. Підтверджено факт того, що зміст наказу який мається в автоматизованій системі діловодства електронного документообігу «ДОК ПРОФ» не відповідає тому, на підставі якого зареєстровано право власності на земельну ділянку. Представник Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, встановлено наступне. 29.08.2019 року [PERSON] звернувся до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,00 га. ріллі у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Малоянисольської сільської ради Нікольського району Донецької області. 03.09.2019 року начальник ГУ Держгеокадастру у Донецькій області видав наказ № 4233-СГ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою», яким громадянину [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває на території Малоянисольськорї сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів. Орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає погодженню та затвердженню відповідно до вимог чинного законодавства. Місце прийняття наказу м. Маріуполь. Матеріали справи не містять та відповідачем не доведено того, що на підставі вищевказаного дозволу ним було розроблено відповідний проект землеустрою та у встановленому порядку подано на затвердження. Не дивлячись\~на вказане,\~згідно інформації,\~яка міститься\~у Державному\~реєстрі речових\~прав на\~нерухоме майно…\~станом на\~04.01.2023\~року встановлено,\~що 26.03.2020\~року державним\~реєстратором Мангушської\~РДА Донецької\~області Попруженко\~А.В.\~прийнято рішення\~про державну\~реєстрацію права\~власності на\~земельну ділянку\~площею 2\~га.,\~зкадастровим номером 1421784400:04:000:1431 за [PERSON] , рнокпп [NUMBER] . Підставою для реєстрації права власності вказано наказ 1214-сг, виданий Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області. До матеріалів справи долучено копію наказу від 10.03.2020 року № 1214-СГ м. Краматорськ «Про надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» яким нібито [PERSON] безоплатно у власність надано земельну ділянку площею 2\~га.,\~зкадастровим номером 1421784400:04:000:1431. Водночас, згідно відомостей ГУ Держгеокадастру у Донецькій області такий наказ не приймався, начальник від імені якої нібито підписано наказ, у вказаний період не перебував на робочому місця з причин непрацездатності, про що містяться відповідні записи у табелі робочого часу, во начальника була Т.Підгорна. На підтвердження чого надано відомості, зокрема проте, що за № 1214-сг від 03.03.2020 ГУ Держгеокадастру у Донецькій області було прийнято зовсім інший наказ, а саме «Про відмову у надані дозволу на розроблення документації із землеустрою», він стосується зовсім іншої особи ніж [PERSON] . Вищевказане свідчить про недотримання процедури передачі у власність земельної ділянки. Так, за змістом ст.ст.\~81,\~116 ЗК України\~громадяни України набувають права власності на земельні ділянки в тому числі на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ч.ч. 6, 7, 8\~ст. 118 ЗК України\~громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому\~ст.186-1 цього Кодексу. Згідно\~ст. 186-1 (ч.ч. 1, 4-6) ЗК України\~проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Органи, зазначені в ч.1 цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. Нормою ч. 9\~ст. 118 ЗК\~України\~передбачено, що\~відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. За змістом ст.ст.\~125,\~126 ЗК України, ст.ст.\~4,\~5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~право власності на земельну ділянку, речові права на нерухоме майно, похідні від права власності (зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки) підлягають обов`язковій державній реєстрації та виникають з моменту такої державної реєстрації цих прав. Відповідно до\~ст. 122 (ч. 4) ЗК України\~центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. 27 травня 2021 р. набрав чинності\~Закон\~України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», яким розділ\~Х\~Перехідні\~положення ЗК України\~доповнено п. 24, відповідно до якого з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім вичерпного переліку виключень,наведених у цьому ж пункті. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.\~\~Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом. З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними. Судом встановлено, що предметом спору є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, площею 2, 000 га. з кадастровим номером 1421784400:04:000:1431 для ведення особистого селянського господарства на території Малоянисольської сільської ради Нікольського району Донецької області. На час вибуття земельної ділянки з державної власності 10.03.2020 уповноваженим на розпорядження нею органом було Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області (ч. 4\~ст. 122 Земельного кодексу України\~у редакції на час спірних відносин). Утім, відповідно до\~Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 №1423-ІХ\~(набрав чинності 27.05.2021) розділ\~X\~Перехідних положень Земельного кодексу України\~доповнено пунктом 24, який передбачає, що землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім переліку встановлених земель. Отже, починаючи з 27.05.2021 р., уповноваженим державою органом на розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 1421784400:04:000:1431, що розташована на території територіальної громади Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області є відповідна сільська рада, на території якої перебуває земельна ділянка. Відповідно до\~розпорядження Кабінету Міністрів України №710-р від 12.06.2020 «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Донецької області»\~територія Малоянисольської сільської ради Нікольського району Донецької області входить до Кальчицької територіальної громади. За змістом\~ст. 143 Конституції України,\~ст. 172 ЦК України, ст.ст.\~5,\~6,\~10 Закону України «Про місцеве самоврядування»\~територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом, зокрема управляють майном, що є у комунальній власності. За змістом\~ст. 13 Конституції України, ст.ст.\~80,\~83 ЗК України\~земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування. Суб`єктами права власності на землю є в тому числі територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. За змістом\~ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування»,\~ст. 12 ЗК України\~до повноважень органів місцевого самоврядування (сільських, селищних, міських рад) у галузі земельних відносин належить також розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад. За змістом ст. 41 Конституції України, ст.ст. 179, 181, 190, 316, 317, 319, 328, 373, 374 ЦК України, ст.ст.78-79-1 ЗК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є земельна ділянка), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Положеннями ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ст. 153 ЗК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно\~ст. 330 ЦК України\~якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~ст. 388 ЦК України\~майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до\~ст. 388 ЦК України\~якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Положеннями\~ст. 12 ЦК України\~встановлено, що якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Згідно\~ст. 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про\~\~витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Положеннями\~ст. 1213 ЦК України\~передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Пунктом 67 Порядку встановлено, що для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені\~ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника, крім випадку, коли право власності належного власника на таке майно було зареєстроване в Державному реєстрі прав. В свою чергу, відповідно до\~ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Нормою\~ст.\~16 ЦК України\~передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення. За змістом ст.ст.\~12,\~13,\~76,\~81,\~82 ЦПК України\~суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених\~ЦПК України\~випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Одним із джерел доказів є письмові докази. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд дійшов до наступного висновку. Так, нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема\~ст.\~387\~ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння, подавши до суду віндикаційний позов позов неволодіючого майном власника до його фактичного набувача про витребування шляхом вилучення в натурі індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Виходячи з цього, право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна, що, в свою чергу, зумовлює виникнення в позивача обов`язку довести суду своє право власності на спірне майно, а в суду встановити дійсного власника такого майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Закон не вимагає встановлення судом таких обставин в іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами ст. 387 ЦК України. Крім того, відповідно до закріпленого тією ж нормою\~ст.\~387\~ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно саме від добросовісного набувача залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387, 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст.ст. 387, 388\~ЦК може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Викладені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду України, наведеними в постановах від 16 вересня 2015 року у справі №6-1203цс15, від 23 грудня 2015 року у справі №6-327цс15, від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15, із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 липня 2018 року по справі №653/1096/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 21 серпня 2019 року по справі №911/3681/17, від 11 лютого 2020 року по справі №922/614/19, від 23 листопада 2021 року по справі №359/3373/16-ц, правовими висновками Верховного Суду про застосування норм права, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року у справі №441/1557/16-ц, від 05 грудня 2018 року у справі №522/2202/15-ц, від 19 грудня 2018 року у справі №2-557/11, а також із положеннями п.19, 21 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року. Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні. Наведений двома абзацами вище правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року по справі №359/3373/16-ц. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду підтверджено всі заявлені прокурором фактичні обставини, обов`язкові для встановлення і доведення для можливості задоволення заявлених віндикаційних позовних вимог. Зокрема, підтверджено належність спірної земельної ділянки державі до формування як окремого об`єкту цивільних прав, а на момент розгляду справи внаслідок змін у законодавстві позивачу, який є органом місцевого самоврядування. Також підтверджено здійснення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 10.03.2020 року №1214-СГ «Про надання земельної ділянки у власність без змін цільового призначення», який (наказ) такого змісту та правових наслідків фактично не приймався і не видавався. Останнє, в свою чергу, свідчить, що хоча наразі за відповідачем у зареєстроване право власності на спірну земельну ділянку, однак з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи відповідач не може вважатись правомірним власником/володільцем такої земельної ділянки. Відтак, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що спірна земельна ділянка вибула з володіння її законного власника (спочатку держави, а тепер і органу місцевого самоврядування) поза його волею, суд дійшов висновку про правомірність, обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, а отже й про наявність підстав для задоволення позову. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду прокурором сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3028, 00 грн. та заяви про забезпечення позову в розмірі 1514,00 грн., тобто усього сплачено судового збору в розмірі 4542,00 грн. Отже, оскільки позов задоволений повністю, 4542,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь Донецької обласної прокуратури.

Outcome: approved