Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

05.05.2025 до Холодногірського районного суду м. Харкова звернувся представник Департаменту служб\~у справах\~дітей Харківської\~міської ради,\~який виконує\~функції органу\~опіки та\~піклування в\~інтересах малолітніх\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] -\~ [PERSON] з позовною заявою до\~ [PERSON] , [PERSON] про відібрання дітей у матері та дитини у батька без позбавлення їх батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей. В обґрунтування позову посилався на те, що на обліку Служби у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з 19.12.2024 знаходяться малолітні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які перебувають у складних життєвих обставинах, у зв`язку з ухиленням матері та батька від виконання батьківських обов`язків. З матір`ю дітей, [PERSON] , неодноразово проводилась робота, направлена на мінімізацію складних життєвих обставин, підвищення батьківського потенціалу, профілактично-роз`яснювальні бесіди щодо належного виконання батьківських обов`язків, які не досягли позитивних результатів через небажання матері підтримувати зв`язок із фахівцями відділу та виконувати надані рекомендації. Зі слів матері дітей - [PERSON] , вона іноді вживає психоактивні речовини та алкогольні напої, від запропонованої послуги соціального супроводу вона відмовилась. У поле зору ССД по Холодногірському району родина [PERSON] потрапила у жовтні 2024 року. Зверталися знайомі - жінки, які разом з [PERSON] перебували в Реабілітаційному центрі для алко - та наркозалежних осіб, який розташований у м. Харкові по вул.Добродецького, № 2. Вони повідомляли, що мати, перебуваючи під впливом наркотичних речовин, жорстоко поводиться з дітьми: дуже сильно кричить та б`є дітей, погрожує відмовитися від дитини та віддати дітей до лікарні. За інформацією КНП «Міська дитяча клінічна лікарня № 19» Харківської міської ради від 16.04.2025 до закладу було доставлено 2-х дітей [PERSON] та [PERSON] , діти були вилучені у зв`язку з невиконанням матір`ю батьківських обов`язків, зовнішній вигляд дітей неохайний та брудний, діти проходять медичне обстеження, за результатами якого будуть потребувати вирішення питання подальшого влаштування в родину. Протягом перебування дітей в дитячій лікарні № 19 мати, [PERSON] , синів не відвідувала, їх станом здоров`я не цікавилася; батько [PERSON] до лікарні не звертався, станом здоров`я сина не цікавився; батьки дітей не зверталися до ССД по Холодногірському району щодо повернення дітей [PERSON] та [PERSON] на виховання та проживання в рідну родину, тому Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, який виконує функції органу опіки та піклування, змушений звернутися до суду в інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] із зазначеним позовом. Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 06.05.2025 відкрито провадження у справі, справу призначено у підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 13.06.2025 підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до судового розгляду. У судове засідання представник позивача [PERSON] з`явилася, позов підтримала, просила його задовольнити, надала пояснення аналогічні доводам позовної заяви, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачкі у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку шляхом направлення за адресою зареєстрованого місця проживання та адресою проживання як внутрішньо-переміщеної особи копії позовної заяви з додатками та судових повісток. Поштова кореспонденція повернулася до суду без вручення з відмітками в рекомендованих повідомленнях «адресат відсутній за вказаною адресою». У відповідності до п. 4 ч. 8\~ст. 128 ЦПК України\~днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). \~Відповідно до постанови КЦС ВС від 01.12.2023 № 591/4832/22 (61-10261св23) -довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутністю за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 січня 2023 року у справі №496/4633/18. Також на номер телефону відповідачки зазначений позивачем при зверненні до суду направлялися судові виклики у формі смс-повідомлення щодо документу "Судова повістка про виклик до суду в справі", які [PERSON] відповідно довідки про доставку отримала. Окрім того, повідомлення про виклик відповідачів розміщувалося на веб-сайті «Судова влада України». Отже зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини 5 статті 279 ЦПК України. Відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до приписів ст.\~280\~ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, за відсутності відзиву, оскільки відповідач своїм правом про заперечення проти позову не скористався, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 02.08.2022 Новобаварським відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] (батько), відомості внесені до актового запису про народження відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, та [PERSON] (мати) (а. с. 9). Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 19.07.2024 Другим відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] (батько) та [PERSON] (мати) (а. с. 10). [PERSON] , [INFO] , є внутрішньо переміщеною особою, довідка від 12.04.2023 № 6329-5002705511; малолітній [PERSON] , [INFO] , є внутрішньо переміщеною особою, довідка від 12.04.2023 № 6329-5002705576, їх фактичне місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . (а. с. 12-13). Відповідно до інформації Відділу соціальної роботи по Холодногірському району ХМЦСС «Довіра», яка міститься в листах від 17.12.2024, 17.04.2025 з матір`ю дітей, [PERSON] , неодноразово проводилась робота, направлена на мінімізацію складних життєвих обставин, підвищення батьківського потенціалу, профілактично-роз`яснювальні бесіди щодо належного виконання батьківських обов`язків, які не досягли позитивних результатів через небажання матері підтримувати зв`язок із фахівцями відділу та виконувати надані рекомендації. Зі слів матері дітей - [PERSON] , вона іноді вживає психоактивні речовини та алкогольні напої, від запропонованої послуги соціального супроводу вона відмовилась (а. с. 14,16). За інформацією КНП «Міська дитяча клінічна лікарня № 19» Харківської міської ради від 17.12.2024 малолітні: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебувають під наглядом лікарів закладу. При останньому профілактичному огляді 11.11.2024 року звертала на себе увагу неадекватна поведінка матері - [PERSON] , вона періодично плакала без підстав (а. с.17). За інформацією КНП «Міська дитяча клінічна лікарня № 19» Харківської міської ради від 16.04.2025 до закладу було доставлено 2-х дітей [PERSON] та [PERSON] , діти були вилучені у зв`язку з невиконанням матір`ю батьківських обов`язків, зовнішній вигляд дітей неохайний та брудний. Наразі діти проходять медичне обстеження, за результатами якого будуть потребувати вирішення питання подальшого влаштування (а. с. 18). Як вбачається з інформаційної довідки інспектора СЮП ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області від 17.04.2025, за результатами виклику поліції встановлено, що ввечері 15.04.2025 року в родині [PERSON] кричали малолітні діти, внаслідок чого було опитано їх матір, яка повідомила, що відбулася сварка, вона вдарила іграшкою сина [PERSON] , 2022 року народження, та вона відмовляється від своїх малолітніх дітей, хоче їх добровільно віддати, оскільки сама не може їх виховувати, годувати, займатись з ними. Працівниками поліції було проведено профілактичну бесіду з [PERSON] щодо відповідальності за неналежне виконання своїх обов`язків та відносно неї складено протоколи за ст. 184 КУпАП та за ст. 173-2 КУпАП, матеріали направлено до Ленінського районного суду м. Харкова (а. с. 19). Відповідно до інформації Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району ХМР від 21.03.2025 [PERSON] на обліку перебуває, отримує кілька видів допомоги: при народженні дитини, виплату на проживання ВПО; терміни виплат одинокої матері та допомоги малозабезпеченим сім`ям закінчився (а. с. 21). 15.04.2025 інспектором СЮП ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області були складені акти органу внутрішніх справ та закладу охорони здоров`я про покинуту чи знайдену дитину та її доставку, згідно з якими малолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 14.04.2025 були віддані матір`ю [PERSON] зі свідоцтвами про народження, діти доставлені до КНП «Міська дитяча клінічна лікарня №19» Харківської міської ради ( а. с. 28-29). Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради було прийняте рішення від 21.04.2025 № 132 «Про негайне відібрання малолітніх дітей у батьків», ухвалено негайно відібрати малолітніх [PERSON] , у матері [PERSON] , малолітнього [PERSON] у матері [PERSON] та батька [PERSON] без позбавлення їх батьківських прав; здійснити заходи щодо тимчасового влаштування дітей та звернутися до суду з відповідним позовом (а. с. 30). 07.05.2025 виконавчим комітетом Старовірівської сільської ради Берестинського району Хзарківської області прийнято рішення про влаштування [PERSON] та [PERSON] до сім`ї патронатного вихователя [PERSON] (а.с.72-73). Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини першої, п`ятої статті 5 СК України\~держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї; ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Статтею 51 Конституції України\~встановлено обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Положеннями\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Порядок і розміри відшкодування витрат на перебування дитини в прийомній сім`ї, сім`ї патронатного вихователя, дитячому будинку сімейного типу, будинку дитини, дитячому будинку, дитячому будинку-інтернаті, школі-інтернаті чи іншому закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлюються законодавством. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. У разі відмови від надання дитині необхідної медичної допомоги, якщо це загрожує її здоров`ю, батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність згідно з законом. Медичні працівники у разі критичного стану здоров`я дитини, який потребує термінового медичного втручання, зобов`язані попередити батьків або осіб, які їх замінюють, про відповідальність за залишення дитини в небезпеці. Батьки або інші законні представники дитини мають право отримувати інформацію щодо порядку та умов проходження їхньою дитиною, яка постраждала від насильства або жорстокого поводження, стала свідком насильства або жорстокого поводження, відповідних програм для таких осіб. Як вбачається\~зі ст.\~14\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ст. 23-1 Закону України «Про охорону дитинства» усі дії щодо дитини, яка перебуває у складних життєвих обставинах, спрямовуються на захист прав та інтересів дитини, усунення причин таких обставин і забезпечення безпечних умов її утримання та виховання, надання їй та її батькам комплексу необхідних послуг та соціальної допомоги. Суб`єкти соціальної роботи з сім`ями, дітьми та молоддю в процесі своєї професійної діяльності здійснюють заходи з виявлення дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, надають їм комплекс послуг у межах повноважень, визначених законодавством, інформують інших суб`єктів, органи опіки та піклування в разі необхідності здійснення комплексних заходів щодо захисту прав та інтересів дитини та надання підтримки батькам чи притягнення їх до відповідальності. Суб`єкти соціальної роботи з сім`ями, дітьми та молоддю забезпечують ведення обліку дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах. У разі якщо у зв`язку із складними життєвими обставинами дитина тимчасово не проживає чи не може проживати із своїми батьками, іншими законними представниками, її утримання та виховання можуть здійснювати родичі, сім`я патронатного вихователя, центри соціально-психологічної реабілітації дітей, притулки для дітей служб у справах дітей, інші установи для дітей (незалежно від форми власності та підпорядкування), в яких створені належні умови для проживання, виховання, навчання та реабілітації дитини відповідно до її потреб. Уповноважені органи, що здійснюють соціальну роботу з сім`ями, дітьми та молоддю, зобов`язані в максимально короткий термін запропонувати сім`ї дитини комплекс послуг, спрямованих на мінімізацію чи повне подолання складних життєвих обставин, та сприяти поверненню дитини до батьків, інших законних представників. У разі якщо повернення дитини до батьків, інших законних представників є неможливим чи суперечить її інтересам, органи опіки та піклування здійснюють заходи щодо надання дитині статусу дитини-сироти чи дитини, позбавленої батьківського піклування, захисту її житлових та майнових прав, влаштування в одну із форм виховання, яка найбільше відповідає найкращим інтересам дитини. Порядок діяльності органів опіки та піклування з питань захисту прав дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, визначається Кабінетом Міністрів України. Частиною другою\~статті 150 СК України\~визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 155 СК України\~визначено,\~що здійснення\~батьками своїх\~прав та\~виконання обов`язків\~мають ґрунтуватися\~на повазі\~до прав\~дитини та\~її людської\~гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Згідно зі ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених\~пунктами 2-5\~частини першої статті 164\~цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України). Оцінка пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним\~Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у\~справі\~№ 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. З таким позовом до суду має право звернутися прокурор. Якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Положення частин першої - третьої цієї статті застосовуються до відібрання дитини від інших осіб, з якими вона проживає. Відповідно до\~статті 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини другої\~статті 182 СК України\~розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною першою\~статті 182 СК України\~передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Статтями\~183,\~184 СК України\~встановлено, що за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 191 СК України\~передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Частиною другою\~ст. 193 СК України\~встановлено, що якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів - якщо дитина постійно проживає у державному чи комунальному закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому дитячому закладі, а батьки не беруть участі в її утриманні, адміністрація цього закладу має право пред`явити до них позов в інтересах дитини, оскільки виконує функції опікуна та піклувальника згідно зі ст. 245 СК України. Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками (наприклад, той з батьків, хто був психічно хворим, видужав, батьки перестали бути хронічними алкоголіками або наркоманами), суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини, при цьому суд керується інтересами дитини. Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав"\~ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, визначено Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866\~. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відсутність позиції відповідача по суті позову не є підставою для задоволення позовних вимог, якщо вони не обґрунтовані та доказово не підтверджені. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Відповідачі не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, не здійснюють їх виховання, не забезпечують їх фізичний та моральний розвиток з урахуванням особливостей дитячого віку; [PERSON] , яка веде маргінальний спосіб життя, зловживає алкоголем та вживає заборонені препарати, самостійно у добровільному порядку віддала малолітніх дітей у зв`язку з відсутністю можливості їх забезпечення та догляду; відповідач [PERSON] з дитиною не проживає, не спілкується, місце знаходження його не відомо, жодної участі у житті сина не приймає, тому суд дійшов висновку, що на теперішній час залишення дітей разом з матір`ю [PERSON] та [PERSON] становить безпосередню загрозу для їх життя або здоров`я, негативно впливає на розвиток дітей, а позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Суд виходить із пріоритету якнайкращих інтересів дітей, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, та приходить до висновку про наявність підстав для відібрання дітей від відповідачів без позбавлення її батьківських прав, що в подальшому не позбавляє останніх звернутись до суду із заявою про повернення дітей. Виходячи з визначеного законодавства про обов`язок батьків щодо утримання неповнолітньої дитини, прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, суд приходить до висновку, що розмір аліментів слід визначити, як того вимагають положення\~ст. 183 СК України, в єдиній частці від заробітку (доходу) матері, батька, а саме: суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь майбутнього опікуна, під опіку якого буде влаштовано дитину або прийомних батьків або батьків - вихователів ДБСТ аліменти на утримання 2-х дітей: [PERSON] , [PERSON] до досягнення ними повноліття у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, а також стягнути з [PERSON] на користь\~майбутнього опікуна,\~під опіку\~якого буде\~влаштовано дитину\~або прийомних\~батьків або\~батьків -\~вихователів ДБСТ,\~аліменти на\~утримання дитини\~ [PERSON] до\~досягнення ним\~повноліття у\~розмірі 1/4\~частини з\~усіх видів\~заробітку (доходу),\~але не\~менше 50\~%\~прожиткового мінімуму\~для дитини\~відповідного віку\~щомісячно,\~починаючи з\~дня звернення\~до суду\~з позовом. На думку суду, саме вищевказаний розмір аліментів є співмірним із тими відомостями та доказами, які були надані та повідомлені суду, при цьому такий розмір аліментів забезпечить матеріальні потреби дітей та відповідатиме сталій судовій практиці щодо розміру частки доходу платника аліментів на утримання однієї дитини за звичайних умов. Суд зауважує, що відповідачі доказів належного виконання своїх обов`язків по утриманню дітей не надали, а тому суд дійшов висновку про їх невиконання та порушення відповідного права, яке підлягає захисту шляхом стягнення з них коштів на їх утримання. Згідно з пунктом 1 частини першої\~статті 430 ЦПК України\~суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до\~статті 141 ЦПК України. За змістом частин першої, другої наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до п. 14, ч. 2 ст. 3 Закону України « Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання до суду заяви про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб у разі, якщо представництво їх інтересів у суді відповідно до закону або міжнародного договору, згоду на обов`язковість якого надано Верховною Радою України, здійснюють Міністерство юстиції України та/або органи опіки та піклування або служби у справах дітей. Відповідно до вимог частини шостої статті 141\~ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Виходячи із вимоги статті 141 ЦПК України та статті 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідачів підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 4844,80 грн., з яких: витрати по сплаті судового збору за вимогу про відібрання дітей становлять 1211,20 грн. з кожного, витрати по сплаті судового збору за вимогу про стягнення аліментів на утримання дітей становлять 1211,20 грн. з кожного.

Outcome: approved