Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-01 00:00:00

Представник позивача через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача, в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором № 143385 від 14.06.2024 у розмірі 36248,08 гривень та вирішити питання судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14.06.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та відповідачем було\~укладено кредитний договір № 143385 (надалі - Кредитний договір №143385) у формі електронного документу та з використанням електронного підпису,\~відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» надало позичальнику кредит в сумі 24096,00 грн., який надавався в наступному порядку: у розмірі 13260,79 грн для погашення заборгованості позичальника за договором про споживчий кредит №138969 від 01.05.2024; у розмірі 6738,89 грн на рахунок/картку позичальника; у розмірі 4096,32 грн погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно з п. 2.5 індивідуальної частини Кредитного договору. Всупереч умовам Кредитного договору відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, що призвело до заборгованості у розмірі\~36248,08 грн., яка складається з наступного: 22433,05 грн.\~заборгованість по тілу кредиту; 13113,03 грн.\~заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом; 702,00 грн.\~комісія за кредитним договором. 10.10.2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «Ейс» уклали Договір факторингу № 10102024, у відповідності до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» передає (відступає) ТОВ «ФК «Ейс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Ейс» приймає належні ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, зокрема, право грошової вимоги до відповідача за вищевказаним Кредитним договором. Відтак, ТОВ «ФК «Ейс» набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 36248,03 грн. На підставі наведеного, просить суд стягнути з відповідача в користь позивача заборгованість в розмірі\~36248,03 грн та понесені судові витрати по справі. Ухвалою від 28.04.2025 у справі було відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до судового розгляду, який відкладався у зв`язку з неявкою відповідача. 27.06.2025 сторони та їх представники у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи, підтвердження чого міститься в матеріалах справи. Представник позивача у позовній заяві просив здійснити розгляд даної справи у його відсутності, де також вказав, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судові засідання не з`являлася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце судового розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (судової повістки), які повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Судові повістки скеровувалися судом на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, що підтверджується відповіддю №1324518 від 28.04.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру (а. с. 118). Заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності відповідач не подавав, про причини неявки не повідомляв. Також відповідачем не було подано відзиву на позов. Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25.04.2018 року у справі №800/547/17 направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Таким чином, суд вважає, що відповідач є належним чином повідомленим про розгляд даної справи. Як передбачено ч. 1 ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе здійснити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних у справі матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 4 статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки усіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його оголошення. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оскільки повне рішення виготовлено 02 липня 2025 року, то незважаючи на те, що судове засідання відбулося 27 червня 2025 року, датою ухвалення даного рішення є 02 липня 2025 року в силу ч. 5 ст. 268 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить наступного висновку. Судом встановлено, що 14.06.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та [PERSON] було \~укладено Договір про споживчий кредит №143385 (надалі Кредитний договір) у формі електронного документа з використанням електронного підпису,\~відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» надало позичальнику кредит в сумі 24096,00 гривень в наступному порядку: у розмірі 13260,79 грн для погашення заборгованості позичальника за договором про споживчий кредит №138969 від 01.05.2024; у розмірі 6738,89 грн на рахунок/картку позичальника; у розмірі 4096,32 грн на погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно з п. 2.5 індивідуальної частини Кредитного договору (а. с. 22 -29). Кредитний договір був підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. Пунктом 2.3 Кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 300% річних, тип процентної ставки фіксована. Відповідно до п. 2.6 Кредитного договору загальний строк кредитування 126 днів з 14.06.2024 по 18.10.2024. Відповідно до п. 2.5 Кредитного договору комісія за надання кредиту складає 4096,32 гри., що нараховується та підлягає сплаті одноразово в день укладення цього Кредитного договору за ставкою 17% від загальної суми кредиту за рахунок власних коштів позичальника або за рахунок кредиту, якщо це передбачено. 2.2.1 Індивідуальної частини. Додатком до Кредитного договору є Графік платежів, із якого вбачається, що загальна вартість кредиту становить 44094,66 гривень. Також в матеріалах справи міститься публічна частина Договору про споживчий кредит, яка затверджена наказом №14-од від 29.03.2024 (а. с. 30 41). У Паспорті споживчого кредиту, що є додатком до Договору про споживчий кредит міститься інформація про основні умови кредитування, про орієнтовну реальну річну процентну ставку, порядок повернення кредиту та інше (а. с. 42 45). Окрім цього, в матеріалах справи наявні Правила надання коштів у кредит ТОВ «ФК «Кредіплюс», які затверджені ТОВ «ФК «Кредіплюс» наказом №13 від 29.03.2024 (а. с. 46 67). Із довідки №155/29-01 від 29.01.2025 вбачається, що [PERSON] 14.06.2024 на картку були перераховані кошти (кредитні) в сумі 6738,89 гривень (а. с. 68-70). Із картки обліку виконання договору №143385 установлено, що 14.06.2024 відповідачу було видано кредит в сумі 24096,00 гривень, у період з 15.06.2024 по 18.10.2024 нараховувалися проценти та комісія, залишок заборгованості за тілом кредиту склав 22433,05 гривень, заборгованість за процентами 13113,03 гри, комісія 702,00 грн, загальна сума заборгованості 36248,08 гривень (а. с. 77 80). Відповідно до довідки №КНО-07.8.5/7714 БТ від 12.06.2025, виданої АТ «ПУМБ», 14.06.2025 [PERSON] на його банківську картку надійшли кошти в сумі 6738,89 гривень. 10.10.2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «Ейс» уклали Договір факторингу № 10102024, у відповідності до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» передала (відступила) ТОВ «ФК «Ейс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Ейс» прийняла належні ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (надалі Договір факторингу), (а. с. 83-92). Згідно з Актом прийому-передачі реєстру боржників за Договором факторингу клієнт (ТОВ «ФК «Креліплюс») передав, а фактор (ТОВ «ФК «Ейс») прийняв реєстр боржників у кількості 684 (а. с. 95). Відповідно до витягу із додатку №1 за Договором факторингу, що є реєстром прав вимог №3 від ТОВ «ФК «Кредіплюс» до ТОВ «ФК «Ейс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 36248,08 гривень (а. с. 93 - 94). Із виписки по особовому рахунку за Кредитним договором №143385 вбачається, що за [PERSON] обліковується заборгованість сумі 36248,08 гривень (а. с. 82). Оскільки боржник [PERSON] свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконує, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача вищевказаної заборгованості. При ухваленні рішення суд керується наступними правовими нормами. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. В силу ч. 1 ст.\~626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст.\~628\~ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст.\~638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України). У п. 5 ч. 1 ст.\~3\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст.\~3\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Статтею 12\~ЗУ «Про\~електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Договір про надання споживчого кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Саме така позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 , від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20, від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20. Судом встановлено, що 14.06.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та [PERSON] було \~укладено Договір про споживчий кредит №143385 (надалі Кредитний договір) у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Укладання договорів із використанням електронного (цифрового) підпису відповідає приписам Закону України «Про електронну комерцію» від 3 вересня 2015 року № 675-VIII та Закону України «Про електроні документи та електронний документообіг» від 22 травня 2003 року № 851-IV, тобто відповідачем подано через особистий електронний кабінет на веб-сайті заяву на отримання кредиту за умовами, які визначені кредитором та підтвердив погодження з такими умовами, після чого кредитор надіслав відповідачу на електронну пошту, особистий номер телефону, одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду (одноразовий ідентифікатор дані в електронному вигляду як алфавітно-цифрова послідовність), який відповідач використав для підтвердження підписання кредитних договорів. Без проходження реєстрації та отримання відповідачем одноразового ідентифікатора (який використовується як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт до особистого кабінету за допомогою паролю та логіна Крединий договір з ним не був би укладений. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За приписами частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» у повному обсязі виконало свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, надало відповідачу кредит в сумі 24096,00 гривень в наступному порядку: у розмірі 13260,79 грн для погашення заборгованості позичальника за договором про споживчий кредит №138969 від 01.05.2024; у розмірі 4096,32 грн шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно з п. 2.5 індивідуальної частини Кредитного договору, що підтверджується відомостями із картки обліку виконання договору №143385. Крім того, ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» здійснив переказ коштів відповідачу урозмірі\~ 6738,89\~грн на\~банківську картку\~№ [NUMBER] ,\~яка передбачена\~умовами Кредитного\~договору,\~що \~підтверджується довідкою\~Т№155/29-01\~від 29.01.2025\~ та\~випискою АТ «ПУМБ» про рух коштів за період 14.06.2024 по 19.06.12024 по банківській карті [PERSON] . Також із картки обліку виконання Кредитного договору №143385, наданої ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» (за період з 14.06.2024 по 18.10.2024) вбачається, що 26.06.2024 відповідач здійснив оплату у сумі 4443,26 грн, з яких: 1 662,95 грн зараховано в рахунок погашення тіла кредиту, 2780,31 грн. зараховано в рахунок погашення відсотків за Кредитним договором. Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Внесення грошових коштів на рахунок кредитодавця є визнання ним боргу, що у свою чергу, фактично прирівнюється до підтвердження волевиявлення учасника справи на укладення договору. Адже без волевиявлення не існувало б потреби сплачувати заборгованість. З огляду на викладене, волевиявлення позичальника може підтверджуватись як підписанням договору, так і його діями (заповнення формуляра (заявки) на отримання кредиту, часткова або повна сплата заборгованості тощо). Така правова позиція висловлена Верховним Судом у справі № 127/23910/14-ц від 23.12.2020. Наведені вище обставини свідчать про факт отримання відповідачем кредитних коштів, схвалення ним умов такого договору, а також про визнання ним своїх фінансових зобов`язань перед позивачем. Разом з цим, відповідач свого зобов`язання за Кредитним договором не виконав, у передбачений у договорі строк кошти (суму кредиту) не повернув, внаслідок чого у нього виникла заборгованість. Так, із виписки із особового рахунку за Кредитним договором, складеного ТОВ « ФК «Ейс», встановлено, що за боржником [PERSON] за період з 10.10.2024 по 25.03.2025 обліковується заборгованість в сумі 36\~248,08 гривень, з яких: 22\~433,05 грн - сума заборгованості за основним забов`язанням, 13 113,03 грн - сума заборгованості за процентами, 702 грн - сума заборгованості за комісіями. У статті 526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За правилами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611\~ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановленні договором або законом. Згідно із ст.\~625\~ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Доказів повернення кредитних коштів в повному обсязі матеріали справи не містять, відповідачем протилежного не доведено. Відтак, позичальник (відповідачка) свої зобов`язання належним чином не виконав, кредит не повернув, що призвело до виникнення заборгованості. Також, суд враховує те, що при укладенні договору позичальник був ознайомлений з орієнтованою вартістю кредиту та загальними витратами по ньому. Укладаючи Кредитний договір [PERSON] усвідомлював та підтвердив, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту по Кредитному договору у розмірі 22\~433,05 грн слід задовольнити. Щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. Порядок та розміри сплати процентів за користування кредитними коштами визначено пунктом 2.3 Кредитного договору, відповідно до якого проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 300% річних, тип процентної ставки фіксована. Як зазначалося вище, відповідно до п. 2.6 Кредитного договору загальний строк кредитування 126 днів з 14.06.2024 по 18.10.2024. Проценти за користування кредитом первісним кредитором нараховані за період з 14.06.2024 по 18.10.2024, що становить 126 днів у розмірі 13\~113,03 грн. Наведене свідчить про наявність у ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» права на нарахування процентів процентними ставками за користування кредитом, оскільки такі нарахування відбувались в порядку, передбаченому Кредитним договором та у межах строку кредитування, з умовами якого позичальник був ознайомлений. Таким чином, суд приходить висновку, що заборгованість по процентах за користування кредитними коштами підлягає до стягнення з відповідача. Щодо вимог\~про стягнення\~комісії \~в сумі\~702\~гривні за Кредитним договором, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 2.4 Кредитного договору знижений тариф комісії за управління та обслуговування кредиту складає 1,00 грн. Стандартний (базовий) тариф комісії за управління та обслуговування кредиту складає 100,00 гривень. Розмір комісії за управління та обслуговування кредиту не може бути змінено. Згідно з абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01.01.2017) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. 10.06.2017 року набрав чинності Закон України "Про споживче кредитування" від 15.11.2016 року №1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. У зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України "Про споживче кредитування" після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Отже, з урахуванням вищевикладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування" (10.06.2017) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною, відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19, провадження №14-44цс21. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19\~зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» у Кредитному договорі встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1,00 грн, а стандартний (базовий) тариф комісії за управління та обслуговування кредиту - 100,00 гривень, тобто, фактично встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України "Про споживче кредитування". При цьому в Кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). За наведених вище обставин, оскільки відповідачу було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд дійшов висновку, що позивач належним чином не обґрунтував позовні вимоги в частині необхідності стягнення комісії за обслуговування кредиту, а тому вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією до задоволення не підлягають. Щодо переходу до позивача права вимоги до відповідача суд враховує наступне. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 512\~ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514\~ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 516\~ЦК України визначено порядок заміни кредитора у зобов`язанні. За змістом цієї норми заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.\~1077\~ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 Кодексу). Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018р. у справі № 914/868/17, від 18 жовтня 2018р. у справі № 910/11965/16. Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023р. у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29 червня 2021р. у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021р. у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021р. у справі № 5026/886/2012, тощо). У справі, що розглядається судом встановлено, що право вимоги до ряду боржників, в тому числі і до відповідача, від первісного кредитора ТОВ « ФК «Кредіплюс » перейшло до ТОВ «Ейс» на підставі договору факторингу, який був укладений 10.10.2024. Вищевказаний договір факторингу є дійсним та чинним, відомостей про те, що він оскаржувався в судовому порядку відсутні. Відтак, до позивача, як до нового кредитора, перейшло право грошової вимоги до відповідача по заборгованості, яка виникла за Кредитним договором. Встановивши, що позивач набув право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором, а відповідач отримавши кредитні кошти, не повернув їх у встановлений договором строк, суд дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог ТОВ «ФК «Ейс». За таких обставин, позовна заява ТОВ «ФК «Ейс» про стягнення з [PERSON] заборгованості за Кредитним договором підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 35 546,08 грн., з яких: 22 433,05 грн - сума заборгованості за основним забов`язанням, 13 113,03 грн - сума заборгованості за процентами. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до правової позиції, викладеної зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19) витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. На підтвердження виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) суду надано: Договір про надання правової допомоги, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» та адвокатським бюро АБ «Тараненко та партнери»\~№04/02/25-01 від 04.02.2025, додаткову угоду № 31 від 04.02.2025 до договору про надання правової допомоги №04/02/25-01 від 04.02.2025, акт прийому-передачі наданих послуг від 04.02.2025, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Тараненка А. І. №4956 від 24.04.2012, довіреність на представництво інтересів ТОВ «ФК «Ейс» від 04.12.2024. Суд вважає, що надані документи є належними та допустимими доказами, які підтверджують факт понесення позивачем витрат, що пов`язані з наданою правничою допомогою адвокатом. Проте, варто зауважити, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial