Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

11.02.2025 року Миколаївська окружна прокуратура, в інтересах Держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Баловне», про конфіскацію у власність держави земельних ділянок. Позовну заяву обґрунтовано тим, що Миколаївською окружною прокуратурою за результатами вивчення питання законності використання іноземними громадянами земель сільськогосподарського призначення на території Миколаївського району Миколаївської області виявлено порушення вимог земельного законодавства. Встановлено, що [PERSON] , яка є громадянкою російської федерації, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-687, виданого 14.05.2021 року Новоодеською державною нотаріальною конторою, набула у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,0530 га, кадастровий номер 4824880400:01:001:0013, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (колишня Баловненська сільська рада Новоодеського району Миколаївської області). Окрім того, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-690, виданого 14.05.2021 року Новоодеською державною нотаріальною конторою [PERSON] набула у власність земельну ділянку площею 0,5009 га з кадастровим номером 4824880400:03:000:0282, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (колишня Баловненська сільська рада Новоодеського району Миколаївської області). Також установлено, що між попереднім власником вказаних земельних ділянок - заповідачем ( [PERSON] ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Баловне» у 2008 році укладено договори оренди вказаних вище земельних ділянок, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.09.2014 року вчинено записи № 6884024 та № 6884643. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строк дії договорів становить до 04.09.2024 року, з правом пролонгації. Право власності за громадянкою російської федерації [PERSON] на земельні ділянки з кадастровими номерами 4824880400:01:001:0013 та 4824880400:03:000:0282 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано 14.05.2021 року, реєстраційні номери 41933821 та 41932834 відповідно. Відповідно до інформаційної довідки від 15.11.2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 14.05.2001 року Новоодеською державною нотаріальною конторою, країною громадянства/реєстрації [PERSON] є російська федерація, місце проживання: [ADDRESS] , рф. За інформацією Головного управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області від 28.04.2023 року [PERSON] паспортом громадянина України не документувалась. На підставі зазначених вище відомостей встановлено, що [PERSON] громадянство України в установленому законодавством порядку ніколи не набувала, документи, що посвідчують таке громадянство компетентними органами їй ніколи не видавались, натомість дана особа є громадянином російської федерації та документована національним паспортом іноземця (паспортом громадянина рф). Таким чином, окружною прокуратурою виявлено порушення ст. ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України (далі також ЗК України) при використанні [PERSON] зазначених земельних ділянок. Положення ст. ст. 13, 14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Суб`єктами права приватної власності на землю згідно зі ст. 80 ЗК України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте з урахуванням змісту ч. 2 ст. 81 та інших норм ЗК України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства відповідно до ч. 2 ст. 81 ЗК України можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно з ч. 3 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до ч. 2 цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 22 ЗК України набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог ст. 130 цього Кодексу, а саме: іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення. Одночасно за змістом ч. 4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. У разі невиконання цієї вимоги настають наслідки, передбачені ч. ч. 2, 4 ст. 145 ЗК України, а саме, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Згідно зі ст. 356 ЦК України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом. Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] , будучи іноземною громадянкою, упродовж року після набуття права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення (з 14.05.2021 року і по даний час) не відчужила їх, є підстави для їх конфіскації у власність держави. Також прокурором у позовній заяві наведено підстави для представництва інтересів держави у цій справі. Посилаючись на вищевикладене позивач просив: -конфіскувати у власність держави, в особі Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, земельну ділянку [PERSON] із кадастровим номером 4824880400:01:001:0013, площею 3,0530 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (колишня Баловненська сільська рада Новоодеського району Миколаївської області); -конфіскувати у власність держави, в особі Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, земельну ділянку [PERSON] із кадастровим номером 4824880400:03:000:0282, площею 0,5009 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (колишня Баловненська сільська рада Новоодеського району Миколаївської області), -стягнути з відповідачки судовий збір. Представник позивача прокурор Миколаївської окружної прокуратури Бачин С.О. в судовому засіданні позовну заяву підтримав, з підстав у ній викладених, просив про задоволення позову. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, будь-яких заяв чи клопотань не подавала, правом надання відзиву не скористалася. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи без його присутності, заперечень щодо позовних вимог не наведено. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність відповідачки, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідачка належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, представник позивача не заперечував проти такого порядку вирішення справи. Вивчивши доводи позову, заслухавши позицію представника позивача та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] , яка є громадянкою російської федерації, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-687, виданого 14.05.2021 року Новоодеською державною нотаріальною конторою, набула у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,0530 га, кадастровий номер 4824880400:01:001:0013, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (колишня Баловненська сільська рада Новоодеського району Миколаївської області). Окрім того, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-690, виданого 14.05.2021 року Новоодеською державною нотаріальною конторою [PERSON] набула у власність земельну ділянку площею 0,5009 га з кадастровим номером 4824880400:03:000:0282, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (колишня Баловненська сільська рада Новоодеського району Миколаївської області). Також установлено, що між заповідачем ( [PERSON] ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Баловне» у 2008 році укладено договори оренди вказаних вище земельних ділянок про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.09.2014 року вчинено записи № 6884024 та № 6884643. Згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строк дії договорів становить до 04.09.2024 року, з правом пролонгації. Право власності за громадянкою російської федерації [PERSON] на земельні ділянки з кадастровими номерами 4824880400:01:001:0013 та 4824880400:03:000:0282 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано 14.05.2021 року, реєстраційні номери 41932116 та 41932834 відповідно. Відповідно до інформаційної довідки від 15.11.2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 14.05.2001 року Новоодеською державною нотаріальною конторою, країною громадянства/реєстрації [PERSON] є російська федерація, місце проживання: [ADDRESS] , рф. На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що відповідач, як іноземець, набула право власності на території України на земельні ділянки із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та станом на час розгляду справи перебуває у її власності. Доказів на підтвердження подальшого відчуження чи припинення права власності відповідача на вказане майно, матеріали справи не містять. Згідно з ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України відносини щодо володіння земельними ділянками в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Частиною 5 ст. 22 Земельного кодексу України встановлено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземним громадянам, особам без громадянства. Також ч. 2 ст. 81 цього Кодексу дозволяється іноземним громадянам та особам без громадянства набувати права власності на земельні ділянки лише несільськогосподарського призначення. Водночас ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України допускається можливість отримання такими особами земель (земельних ділянок) сільськогосподарського призначення у спадщину, але з умовою їх наступного відчуження. Так, згідно статті 81 цього Кодексу землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Разом з тим слід зазначити, що статтею 145 цього Кодексу встановлено вимогу припинення права власності на земельну ділянку особи, якій земельна ділянка не може належати на праві власності. Так, відповідно до статті 145 Земельного кодексу України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Особа, до якої переходить право власності на земельну ділянку і яка не може набути право власності на землю, має право отримати її в оренду. З викладеного випливає, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати лише тільки громадянину України. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод(1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР(далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92 цс13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved