Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним вище позовом, в якому просить стягнути заборгованість по заробітній платі в розмірі 69696,93 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період\~з \~10\~грудня 2024\~року по\~09\~червня 2025 року у розмірі 64174,02 гривень та просив відшкодувати витрати у зв`язку з службовими відрядженнями 62194,42 грривень. В обґрунтування позову [PERSON] вказав, що 16.11.2023 року він перебував у трудових відносинах Державного підприємства\~«Українська геологічна компанія». 09 грудня 2024 року звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. При звільненні з ним не був проведений повний розрахунок усіх сум, що належать до виплати. Позивач також вказав, що після звернення до суду йому частково сплатили належні суми, та залишилися несплачені заборгованість по заробітній платі в розмірі 64696,83 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненніза період\~з \~10\~грудня 2024\~року по\~09\~червня 2025\~року 64174,02 гривень та просив відшкодувати витрати у зв`язку з службовими відрядженнями 26514,00 гривень. Під час розгляду справи позивач уточнив свої вимоги та просив стягнути на його користь, з урахуванням отриманих коштів від відповідача, нараховану, але невиплачену при звільненні заробітну плату у розмірі 57321,88 гривень та компенсації витрат у зв`язку з службовими відрядженнями у сумі 26514,00 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 грудня 2024 року по 09 червня 2025 року у розмірі 64174,02 гривень. Ухвалою суду від 03 березня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 17 березня 2025 року до суду поданий відзив на позову заяву, де представником Державного підприємства\~«Українська геологічна компанія» вказано, що вони не визнають позовні вимоги та просять відмовити у їх задоволенні, при тому що частково погасили наявну заборгованість. 24 березня 2025 року позивач подав відповідь на відзив, де підтримав позовну заяву. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази наявні у матеріалах справи у їх сукупності, суд установив наступні обставини та правовідносини між сторонами. 16 листопада 2023 року був укладений трудовий договір між працівником [PERSON] та Державним підприємством\~«Українська геологічна компанія. Трудовий договір розірваний 09 грудня 2024 року з відміткою «Звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП». Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки. (а. с. 10) Позивач стверджує що йому не виплачені усі суми, що належать бути виплаченими при звільнені, та на підтвердження даної обставини надає суду своє звернення до роботодавця з вимогою здійснити з ним остаточний розрахунок. Стороною відповідача не спростовані доводи з приводу належності розрахунку з позивачем при його звільненні. Суду не надані будь які докази на спростування вказаних обставин, в своєму відзиві представник відповідача вказує, про те, що частина витрат у зв`язку з службовими відрядженнями 20 лютого 2025 року була виплачена позивачу. Згідно зі ч.1ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Згідно із ст.4ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зіст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зіст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зіст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17\~зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація, вихідна допомога тощо). Позивач, звертаючись до суду стверджує, що йому не виплачена заробітна плата у сумі 69696,93 гривень, що підтверджено Довідкою про доходи, яка видана ДП «Українська Геологічна Компанія» від 11.02.2025 року, де вказано, що [PERSON] станом на 28.01.2025 року має заборгованість з виплати по заробітній платі у сумі 69696,92 гривень. Доводи позивача про розмір компенсації витрат у зв`язку з службовими відрядженнями відповідачем підтверджені у відзиві. Стаття 121\~КЗпП вказує\~по гарантії\~і компенсації\~при службових\~відрядженнях.,\~а саме працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. Процедура компенсації витрат на відрядження також регулюються Постановою КМУ № 98 від 02.022011 року «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та-організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» Відповідно з ч.3ст. 12 ЦПК України та ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Як вказано у ч. 6ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зіст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Отже, вимоги про стягнення нарахованої, але невиплаченої при звільненні заробітної плати у розмірі 57321,88 гривень та компенсації витрат у зв`язку з службовими відрядженнями у сумі 26514,00 гривень є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.12.2021 року зробила правовий висновок про те, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі №\~359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі №\~523/14396/19. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Відповідно до приписів ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) ( Велика Палата Верховного Суду, постанова від 30 січня 2019 року у справі №\~910/4518/16). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Відповідно до встановлених судом обставин, відповідач не надав позивачу письмове повідомлення про суми нараховані та виплачені йому при звільненні, тому строк встановлений ч.2 ст. 233 КЗпП позивачем не порушений. Оскільки роботодавцем порушені вимоги ст. 116 КЗпП із нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку. Позивач просить стягнути з відповідача 64174,02 гривень, середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період з 10 грудня 2024 року по 09 червня 2025 року. Судом перевірений розрахунок, що наданий позивачем, який є вірним та приймається судом. Відповідачем даний розрахунок не спростований. Отже, вимоги про стягнення на користь позивача [PERSON] розміру середнього заробітку за час розрахунку при звільненні за період з 10 грудня 2024 року по 09 червня 2025 року у сумі 64174,02 гривень є обґрунтованими та підлягають до задоволенню. Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на спростування викладених обставин та відповідачем в суді не заявлено суду про неналежність або ж недопустимість наданих позивчаем доказів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved