Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-14 00:00:00

Заявниця звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису. Заяву обгрунтовує тим, що вона фактично проживає за адресою [ADDRESS] разом зі своєю донькою, онуком, [PERSON] , яка є її рідною сестрою, та чоловіком сестри - [PERSON] - заінтересованою особою у справі. Зазначає, що впродовж тривалого часу її рідна сестра разом зі своїм чоловіком чинять фізичне та психологічне насильство по відношенню до неї та її доньки, яке триває вже декілька років поспіль. Насильство психологічного характеру проявляється у словесних образах, кривдах, погрозах, приниженні, залякуванні, а насильство фізичного характеру проявляється у нанесенні тілесних ушкоджень, стусанів, штовханні. Дані обставини викликають у неї побоювання за свою безпеку та безпеку доньки з онуком, спричиняють емоційну невпевненість, завдають шкоди здоров"ю. Відтак, просить ухвалити рішення про видачу обмежувального припису відносно чоловіка своєї сестри [PERSON] . Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 30.06.2025 відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні заявниця та її представниця надали аналогічні пояснення, викладені в заяві, заяву просять задоволити. Заінтересована особа та її представник заперечили щодо задоволення такої заяви, вважають її необгрунтованою та безпідставною. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи та з`ясувавши фактичні обставини у їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до копії паспорту серії [NUMBER] , заявниця [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Відповідно до довідки №951, виданої 02.06.2025 директором ЛКП "Магістральне" Спринь Ю.М., крім заявниці у даній квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (заінтересована особа). В матеріалах справи міститься терміновий заборонний припис серії АА №448724 від 22.02.2025 відносно кривдника [PERSON] , яким йому заборонено в будь - який спосіб контактувати з постраждалою особою [PERSON] 31.03.2025 заявниця звернулася із заявою в ЛРУП №2 ГУ НП у Л/о щодо конфлікту з [PERSON] . Відповідно до змісту ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству. Ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: - домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; - психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; -фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Згідно з п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Відповідно до ст.24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Ч.3 ст.26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року в справі № 754/6995/19 (провадження № 61-16980св19). Згідно з правовими позиціями викладеними Верховним Судом, зокрема, в постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18; від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18; від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19; від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19; від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 12.03.2025 в адміністратинвій справі №465/2038/25 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. З довідки №167, виданої 03.07.2025 черговим лікарем Міського травматологічного пункту №1, а також з консультаційних висновків спеціаліста від 22.02.2025 та від 26.05.2025 не вбачається, що встановлені діагнози є наслідком протиправних дій [PERSON] по відношенню до [PERSON] . Окрім того, в даних медичних документах відсутні дані, які свідчать про те, що такі діагнози є тілесними ушкодженнями в розумінні до вимог КПК України. У постанові Верховного Суду від 09.06.2022 у справі № 216/4309/21 зазначено, що докази мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії по відношенню до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. Заявницею не надано суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення [PERSON] систематичного фізичного та психологічного насильства відносно заявниці а також ризиків настання насильства у майбутньому. Звернення заявниці до правоохоронних органів саме по собі без прийняття остаточного рішення судом, не може свідчити про наявність в діях [PERSON] ознак домашнього насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Суд погоджується з тим, що має місце конфлікт, зокрема побутового характеру, разом з тим, оцінюючи всі встановлені судом обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку, що доводи заявниці про існування загрози вчинення психологічного та фізичного насильства щодо неї чи продовження такого насильства у майбутньому, не знайшли свого підтвердження, а тому суд не вбачає ризиків настання фізичного, психологічного чи іншого виду насильства стосовно заявниці. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). На підставі наведеного,

Outcome: dismissed