Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

16 грудня 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 21015,03 гривень, посилаючись на те, що у період з 01.07.2015 року по 31.10.2021 року позивач надав відповідачу послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання за адресою його проживання: [ADDRESS] . [PERSON] не здійснив повну оплату за надані послуги, тому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 21015,03 гривні, а також понесені ним при пред`явленні позову судові витрати у розмірі 2270,00 гривень. 09.02.2022 року Комунарським районним судом м.Запоріжжя ухвалено заочне рішення у цивільній справі №333/8897/21, відповідно до якого позов задоволено у повному обсязі, стягнуто з [PERSON] на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання за період з 01.07.2015 року по 31.10.2021 року у розмірі 21015,03 гривень, а також витрати на оплату судового збору у розмірі 2270,00 гривень. 01.10.2024 року представник відповідача адвокат Богун І.А. звернулася до Комунарського районного суду м.Запоріжжя із заявою про перегляд заочного рішення від 09.02.2022 року по справі №333/8897/21, мотивуючи тим, що рішення було ухвалене за відсутності відповідача, який не знав про розгляд справи, судових повісток про виклику не отримував, не був присутній у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, заочне рішення суду також не отримував, на даний час перебуває у складі Збройних Сил України, про існування рішення суду дізнався лише, коли йому були нараховані виплати бухгалтерією. Крім того, судом не були взяті до уваги докази, які мають істотне значення для вирішення спору. Відповідач не є єдиним власником квартири за адресою: [ADDRESS] , на теперішній час йому належить лише 1/4 частина вказаного приміщення, власником інших 3/4 частин є [PERSON] . Обов`язок платити за надані позивачем послуги мають нести всі співвласники житлового приміщення. Сплата за надані послуги повинна відповідати часткам у праві власності, а не стягуватися у повному обсязі. Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 22.01.2025 року заочне рішення від 09.02.2022 року по цивільній справі № 333/8897/21 скасовано, призначено цивільну справу №333/8897/21 до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 08.07.2025\~року від\~представника позивача\~до суду\~надійшли письмові\~пояснення,\~в яких\~він зазначає,\~що згідно\~з п.9\~ч.1\~ст.39\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» закінчено\~провадження по\~виконавчому документу\~№ 333/8897/21\~від 01.09.2022\~року про\~стягнення боргу\~у розмірі\~21015,03\~грн.\~та 2270,00\~грн.\~судового збору,\~у зв`язку\~з фактичним\~виконанням в\~повному обсязі\~стягнення з\~боржника [PERSON] . Заборгованість погашена 23.10.2024 року. Представник позивача в судове засідання не з`явився, у матеріалах справи є письмова заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач і його представник, будучи повідомленими судом належним чином про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Представник відповідача надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без їхньої участі. Також представник відповідача просив закрити провадження по справі, у зв`язку з тим, що Комунарським відділом державної виконавчої служби у м.Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) стягнуто в порядку виконання судового рішення суму заборгованості. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Концерн «Міські теплові мережі» включений до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України та є юридичною особою. Основним видом його економічної діяльності є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (а.с.8). [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 2001 року і є споживачем послуг з централізованого опалення і гарячого водопостачання, що постачається Концерном «Міські теплові мережі» (особовий рахунок [NUMBER] ). Згідно з\~розрахунком,\~наданим позивачем,\~станом на\~01.11.2021\~року заборгованість\~за послуги\~з централізованого\~опалення і\~гарячого водопостачання,\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~за період\~з 01.07.2015\~року по\~31.10.2021\~року складає\~в сумі\~21015,03\~гривень (а.с.4,\~5-6). Відповідно до пункту 5 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Отже, пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) та постановах Верховного Суду: від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 (провадження № 61-26204св18), від 04 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21 (провадження № 61-2572св22), від 07 листопада 2023 року у справі № 643/17352/20 (провадження № 61-9449св22), від 22 грудня 2023 року у справі № 607/2611/22 (провадження № 61-9399св23). Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги. Згідно з частини третьої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Будь-яких доказів того, що у спірний період послуги, що надає позивач, ним не споживались, відповідачем і його представником не надано. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ураховуючи викладене, суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору і оцінивши докази, подані сторонами, дійшов висновку про те, що відповідач взяті на себе зобов`язання зі сплати за спожиті житлово-комунальні послуги належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем за надані ним послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання за період з 01.07.2015 року по 31.10.2021 року, яка відповідно до розрахунку наданого позивачем становить 21015,03 гривень. Відповідачем і його представником обставина фактичного споживання [PERSON] вказаної послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання за вказаний у позові період не оспорювалась. Будь-яких платіжних документів, що підтверджують повну сплату означеного боргу, або власних розрахунків суми заборгованості з боку відповідача і його представника суду подано не було, належними доказами вищевказаний розрахунок позивача не спростовано. З приводу\~доводів представника\~відповідача,\~що відповідач\~є не\~єдиним власником\~квартири, а тому сплата за надані послуги повинна відповідати часткам у праві власності, а не стягуватися у повному обсязі, суд зазначає таке. Відповідно до рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 23.09.2019 року (справа №333/5477/18), яке набрало законної сили 05.11.2019 року, визнано за [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом на 1/4 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Судом при розгляді цивільної справи №333/5477/18 встановлено наступні обставини. Квартира за адресою: [ADDRESS] , була отримана [PERSON] на підставі Ордеру № 623 серія А-ІХ ЖСК від 03.12.1984 року на сім`ю, до складу якої входили [PERSON] (дружина) та [PERSON] (син). Згідно з довідкою, виданою Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Берегиня 12/16», внаслідок сплати пайових внесків 31.08.1984 року [PERSON] , квартира за адресою: [ADDRESS] , обліковувалася за [PERSON] . З урахуванням викладеного, 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS] , належала [PERSON] , інша 1/2 цієї квартири належала [PERSON] . 06.12.2014 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів все своє майно дочці [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, про що зроблений відповідний актовий запис № 2593. [INFO] [PERSON] помер, про що зроблений актовий запис № 139. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 1/4 частка квартири за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] на підставі рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 23.09.2019 року (справа №333/5477/18), а інші 3/4 частки [PERSON] на підставі рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12.02.2020 року (справа №333/1912/18) (а.с.45). Відповідно до ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. У частині першій статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до положень статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Отже, кожен із власників спільної часткової власності несе витрати по утриманню майна відповідно до своєї частки у спільному майні. При цьому боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 статті 544 ЦК України). Верховний Суд у своїй практиці вказав, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування. Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Співвласники у разі бажання упорядкувати свої обов`язки зі сплати комунальних платежів мають право звернутись до підприємств, які надають комунальні послуги, особисто та надати необхідні правовстановлюючі документи для укладення відповідних договорів на погоджених сторонами умовах та відкриття окремих особових рахунків, якщо укладення такого договору є можливим відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють надання конкретних-житлових послуг. Так як оплата житлово-комунальних послуг здійснюється на підставі договору про надання таких послуг, то відкриття окремих особових рахунків для оплати житлово-комунальних послуг здійснюється відповідною організацією після укладення з кожним із співвласників окремого договору. У квартирі, до якої позивачем надано послуги, наявний один особовий рахунок, частки власників не виділені в натурі, особові рахунки не розділено, відповідно заборгованість за надані послуги нараховуються виходячи зі встановлених тарифів та загальної площі приміщення, тому відсутні підстави для поділу заборгованості на підставі частки у праві спільної часткової власності відповідача і іншої особи. Стягнення з [PERSON] , як власника особового рахунку, усієї суми заборгованості за спожиті послуги не позбавляє його права в подальшому в порядку ч. 4 статті 544 ЦК України вимагати від іншого співвласника відшкодування понесених витрат. При цьому наявність у даній квартирі частки у праві власності зобов`язує власника утримувати своє майно незалежно від проживання в ньому. Клопотання представника відповідача про закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору, у зв`язку з тим, що Комунарським відділом державної виконавчої служби у м.Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) стягнуто в порядку виконання заочного рішення по цій справі суму заборгованості, не підлягає задоволенню. Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Проте, факт скасування заочного рішення, на підставі якого було здійснено стягнення, не може свідчити про відсутність предмета спору. Скасування заочного рішення означає, що воно втратило юридичну силу та не може бути джерелом правових наслідків. Сам факт того, що з відповідача вже було стягнуто суму заборгованості за скасованим рішенням не усуває спірні правовідносини між сторонами, не підтверджує факту наявності чи відсутності зобов`язань, і не виключає необхідності їх судового розгляду по суті. Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду після скасування заочного рішення правовий статус сторін відновлюється до положення, яке існувало до заочного розгляду, при цьому справа зберігає свій предмет спору і потребує повного розгляду по суті. Враховуючи викладене, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved