Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

11 березня 2025 року до суду засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява [PERSON] , подана 01 березня 2025 року, до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов обґрунтований тим, що: - з 28 листопада 1992 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі; - спільних дітей від шлюбу подружжя не має; - шлюбні відносини між подружжям не склалися, у зв`язку з чим сторони вирішили розірвати шлюб і наприкінці 1992 року звернулись до Залізничного відділу реєстрації актів цивільного стану міста Києва зі спільною заявою про розірвання шлюбу; проте шлюб з невідомих причин розірваний не був; - у 1994 році [PERSON] уклав наступний шлюб з [PERSON] , з якою проживає дотепер; у цьому шлюбі народилося двоє дітей - у 2024 році позивач звернувся до Солом`янського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) для отримання повторного свідоцтва про розірвання шлюбу, де йому повідомили, що актовий запис про розірвання шлюбу з відповідачкою не був складений у цьому відділі. 18 березня 2025 року суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху, зобов`язавши позивача надати відомості про наявність або відсутність електронного кабінету у сторін, вказати реєстраційний номер облікової картки платника податків, адресу електронної пошти та відомі номери засобів зв`язку відповідачки у строк, що становить 10 днів з дня вручення позивачеві цієї ухвали. 18 квітня 2025 року на виконання вимог ухвали від позивача надійшла заява про усунення недоліків. 21 квітня 2025 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій визначив розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначив судове засідання на 26 травня 2025 року. До заяви про усунення недоліків позивач долучив клопотання про витребування у Державної податкової служби України інформації про те, чи отримувала [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків, та, у разі його отримання відповідачкою, - надати реєстраційний номер облікової картки платника податків відповідачки. Зазначене клопотання суд задовольнив, про що зазначив в ухвалі про відкриття провадження у справі. У зв`язку з неявкою відповідачки судове засідання призначене, на 26 травня 2025 року, суд відклав на 04 липня 2025 року. У судове засідання позивач не з`явився. 14 травня 2025 року, до суду засобами поштового зв`язку надійшло клопотання позивача, подане 10 травня 2025 року, в якій він просив розглядати справу за його відсутності, позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідачка в судове засідання двічі не з`явилася, про причини неявки не повідомила, про дату, час і місце його проведення була повідомлена належним чином. Відзиву на позовну заяву відповідачка не подала. Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вирішуючи питання про проведення заочного розгляду справи, суд зазначає таке. Поштовий конверт, яким відповідачці на її зареєстроване місце проживання суд направив ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками, повернувся до суду без вручення. Відповідно до трекінгу поштового відправлення № 0610249126805 зазначене поштове відправлення повернуте відправнику за закінченням встановленого терміну зберігання. Суд зауважує, що листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 (провадження № 61-11723св22). Окрім того, Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника - суду. Окрім того, суд повідомив відповідачку про дату, час і місце розгляду справи через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України (а.с. 44). З огляду на те, що відповідачка відзив на позовну заяву не подала, у судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином, а також ураховуючи те, що позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечив, суд без виходу до нарадчої кімнати ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, суд установив таке. 28 листопада 1992 року позивачка і відповідач зареєстрували шлюб, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, виданого Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 14.02.2025 за № 00049460992; шлюб зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 28.11.1992, актовий запис № 1034 (а.с. 6-7). 30 липня 1994 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Макарівської районної державної адміністрації Київської області 30.07.1994, актовий запис № 40 (а.с. 10). [PERSON] і [PERSON] є батьками: - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 07.09.2004, актовий запис № 2091 (а.с. 11); - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 08.12.2005, актовий запис № 2802 (а.с. 12). Згідно з листом Солом`янського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 14.02.2025 за № 549/33.9-80 за даними державного реєстру актів цивільного стану актового запису про розірвання шлюбу між [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , не виявлено; копії заяв про державну реєстрацію розірвання шлюбу за 1992-1993 роки у відділі не збереглися; смерть громадянки [PERSON] , [INFO] , не виявлена (а.с. 9). Згідно з листом Державної податкової служби України № 6452/5/99-00-12-04-02-05 від 06.05.2025 відомості про [PERSON] , [INFO] , у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків не зареєстровані (а.с. 37). За відкритими даними з Єдиного державного реєстру судових рішень 15 листопада 2024 року Солом`янський районний суд міста Києва ухвалив рішення в справі № 760/16182/23 ухвалив рішення за заявою [PERSON] , заінтересована особа Солом`янський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),про встановлення факту розірвання шлюбу, якою вказану заяву задовольнив: установив факт розірвання шлюбу [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , (актовий запис про шлюб № 1034 від 28.11.1992 зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві), з 31 січня 1993 року (посилання в Єдиному державному реєстрі судових рішень https://reyestr.court.gov.ua/Review/123784569). За відкритими даними з Єдиного державного реєстру судових рішень 31 березня 2025 року Київський апеляційний суд постановив ухвалу про повернення апеляційної скарги Солом`янського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Солом`янського районного суду міста Києва в справі № 760/16182/23 від 15 листопада 2024 року (посилання в Єдиному державному реєстрі судових рішень https://reyestr.court.gov.ua/Review/126265756). Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також на достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України та ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. При цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (ч. 3, 4 ст. 56 СК України). Згідно зі ст. 5 Протоколу 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 22.11.1984, що ратифікований Україною згідно із Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Отже, принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Згідно із ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Системне тлумачення наведених норм свідчить, що за умови існування юридичних шлюбних відносин, кожен з подружжя має право на розірвання шлюбу. Згідно з пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. При цьому для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки та врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання правомірних приватно-правових конструкцій з метою створення передумов для оспорення рішення суду, яке набрало законної сили. Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень. У справі, що розглядається: - позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, оскільки шлюбні відносини з відповідачкою припинені наприкінці 1992 року; - водночас при поданні позову про розірвання шлюбу позивач не врахував, що існує рішення Солом`янського районного суду міста Києва в справі № 760/16182/23 від 15 листопада 2024 року про встановлення факту розірвання шлюбу, якою вказану заяву задовольнив: установив факт розірвання шлюбу [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , (актовий запис про шлюб № 1034 від 28.11.1992 зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві), з 31 січня 1993 року; указане рішення в силу приписів статті 273 ЦПК України набрало законної сили 31 березня 2025 року; - зазначене рішення мотивоване, серед іншого тим, що «28 листопада 1992 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Залізничним відділом ЗАГС м. Києва, номер актового запису 1034. Відомості про розірвання вказаного шлюбу, який зі слів заявника був розірваний в лютому 1993 року, в реєстрі відсутні. Встановлено також, що 30 липня 1994 року [PERSON] повторно одружився, його дружиною стала [PERSON] . Шлюб зареєстрований Відділом реєстрації актів смт Макарів Київської області, актовий запис №40. З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 31.05.2024 вбачається, що станом на день реєстрації третього шлюбу з [PERSON] заявник у шлюбі не перебував. З відповіді Солом`янського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві від 12.09.2023 №2824/33.9-80 також вбачається, що журнали обліку заяв про розірвання шлюбу мають короткостроковий термін зберігання, а тому вже знищенні. Відповідно до ст. 17 Кодексу про шлюб та сім`ї України не допускається укладення шлюбу між особами, з яких хоча б одна перебуває вже в іншому шлюбі. Отже, реєстрація шлюбу 30 липня 1994 року була можлива лише за умови розірвання заявником попереднього шлюбу, укладеного з [PERSON] ». - логічне тлумачення норм СК України дозволяє виснувати, що суд має право розірвати той шлюб, який юридично існує; у разі ж, якщо шлюб вже розірваний чи факт розірвання шлюбу підтверджений рішенням суду, яке набрало законної сили, повторне розірвання шлюбу вочевидь суперечить принципу розумності. Отже, суд позбавлений можливості розірвати шлюб, факт розірвання якого вже встановлений рішенням суду, яке набрало законної сили. За таких обставин, суд відмовляє у позові повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивач при поданні позову сплатила судовий збір у сумі 1 211,20 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» № 0.0.4216012357.1 від 25.02.2025 (а.с. 3). Доказів понесення інших судових витрат сторони у справі не надали. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки сторони не заявляли вимоги щодо відшкодування судових витрат, суд не вирішує питання їх розподілу. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed