Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

22 жовтня 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60,3 кв.м. (житлова площа 39,6 кв.м.). В обґрунтування позову вказує на те, що 14 лютого 2015 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. В період шлюбу у сторін народилось двоє спільних дітей: син [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2023 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. В період шлюбу, але за свої особисті кошти, позивачем було придбане майно, що є його особистою приватною власністю, а саме квартира [ADDRESS] . Так, відповідно до свідоцтва про право власності на житло реєстраційний номер № [NUMBER] , виданого Департаментом житлового господарства Дніпровської місткої ради від 01 лютого 2018 року зазначено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , яка є рідною бабусею позивача. За договором купівлі-продажу від 01 лютого 2018 року, [PERSON] та [PERSON] продали вищевказану квартиру [PERSON] , ринкова вартість квартири згідно зі звітом про оцінку майна становила 149 068,00 грн. Домовленістю між [PERSON] та його бабусею [PERSON] , частину грошових, коштів отриманих за продаж спільної квартири, остання подарувала онуку для придбання ним квартири в особисту власність. Так як дарувальник та обрадований є близькими родичами, та завжди мали дружні та теплі стосунки, то сторони не вбачали за потрібне оформлювати дарування грошових коштів через укладення нотаріально посвідченого договору дарування. Вже 08 червня 2018 року за частину коштів, отриманих від продажу квартири, та частину, подаровану бабусею, позивач придбав квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60,3 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого в реєстрі за № 462 від 08 червня 2018 року. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У період з 2012 року по 2016 рік позивач не був офіційно працевлаштованим, а періодично підробляв заробляючи кошти, яких вистачало лише на проживання. За 2016 рік заробітна плата позивача за рік дорівнювала 59 006,77 грн., у 2017 році 95 544,38 грн., у 2018 році 51 646,12 грн. Відповідач також не була працевлаштована у період з 2015 року по 2018 рік (з моменту одруження та по день придбання позивачем спірної квартири), а тому остання не мала та не могла мати дохід для матеріальної участі у придбанні даної квартири. Що в свою чергу підтверджує факт відсутності матеріальної можливості придбати житло за кошти, що отримані як заробітна плата та можуть вважалися спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач не робила вклад ні грошима, ні працею для придбання спірного майна, а тому вважає, що спірна квартира є особистою приватною власністю [PERSON] . Презумпцію спільності права власності подружжя спростовано саме придбанням спірної квартири за особисті кошти позивача. У зв`язку з викладеним [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. 05 грудня 2024 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій вона просила: визнати за нею право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , [INFO] , право користування квартирою [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , [INFO] , право користування квартирою [ADDRESS] . В обгрунтування зустрічного позову зазначено, що 14 лютого 2015 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. В період шлюбу у сторін народилось двоє спільних дітей: син [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 13 липня 2023 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 204/108/23 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2023 року по справі № 204/10470/22 було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 24 листопада 2022 року. Враховуючи народження [INFO] сина [PERSON] та вагітність [PERSON] другою дитиною, неодноразово обговорюючи питання щодо необхідності придбання для їх молодої сім`ї та дітей окремого житла, сторонами спору та їхніми батьками було спільно вирішено придбати трикімнатну квартиру, яка в подальшому буде належати [PERSON] , [PERSON] та дітям. Щодо грошових коштів на придбання квартири, було вирішено, що половину коштів будуть надані батьками відповідача, а другу половину надає сім`я позивача за первісним позовом, після того, як буде приватизовано квартиру, розташовану в [ADDRESS] , наймачем якої була бабуся позивача [PERSON] . Перед приватизацією квартири, мати та сестра відповідача знялись з реєстрації місця проживання в такій квартирі, а квартира була приватизована на бабу - [PERSON] та онука - [PERSON] . 01 лютого 2018 року [PERSON] та [PERSON] продали приватизовану квартиру [ADDRESS] по договору купівлі-продажу за ринковою ціною 149\~068,00 грн. Виручені кошти від продажу такого нерухомого майна було розділено між членами сім`ї позивача за первісним позовом та частина з яких, що відповідала половині ціни продажу такої квартири, була внесена до спільного бюджету їх сім`ї з позивачем за первісним позовом та використана для придбання спільного нерухомого майна сторін спору. Решта коштів від продажу такого майна була витрачена [PERSON] на купівлю домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та оформлена на дочку - [PERSON] матері позивача за первісним позовом. Наполягала на тому, що [PERSON] , діючи в інтересах всієї їх сім`ї уклав договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] . Грошові кошти на придбання вказаної квартири продавець [PERSON] отримав в рівних частках від відповідача та [PERSON] - матері позивача, та видав на її ім`я розписку про отримані коштів в рахунок оплати за продане ним нерухоме майно. За умовами договору продаж квартири здійснено за 147\~927,00 грн. Оформлення спільної квартири з відповідачем на його ім`я по договору купівлі-продажу відбулося виходячи з того, що відповідач будучи військовим отримує компенсацію 75% вартості комунальних послуг та платежів за квартиру. Крім того, в 2022 році відповідачем було придбано автомобіль Фольксваген, державний номер [NUMBER] , за який було сплачено кошти з сімейного бюджету, але враховуючи, те що власниця автомобіля перебувала за межами України в Німеччині, автомобіль було переоформлено по її поверненню в Україну восени 2023 року, але оформлено на сестру відповідача, яка є студенткою, що вказує на те, що відповідач витрачав кошти не в інтересах сім`ї, та намагався приховати таке рухоме майно від поділу, хоча продовжив ним користуватись самостійно. Також, протягом 2022 року до січня 2023 року [PERSON] отримував грошове забезпечення як військовий, розмір якого під час воєнного стану значно зріс і складав в деякі місяці більше 100\~000,00 грн. на місяць, але дійсний розмір відповідач приховував від сім`ї та витрачав на власний розсуд, в тому числі і на придбання вищезазначеного автомобіля. Що стосується обставин відсутності доходу, накопичень та інше, то [PERSON] стверджує, що на момент одруження позивач була офіційно працевлаштована, в квітні 2015 року була оформлена декретна відпустка, а в червні 2015 року народила сина [PERSON] , [INFO] . Через два з половиною роки після народження сина, [INFO] позивач вийшла на роботу, де працювала півроку до червня місяця 2018 року, так як завагітніла другою дитиною та народила [INFO] дочку - [PERSON] . Такі обставини спростовують твердження сторони відповідача, що позивач не мала та не могла мати доходу для матеріальної участі у придбанні спірної квартири, адже працювала, займалась веденням домашнього господарства, народжувала дітей та перебувала у декретних відпустках по догляду за дітьми сторін спору. Слід також зазначити, що відповідачем неналежним чином виконується батьківський обов`язок щодо утримання дітей, за період 2022 березень 2024 року відповідач мав заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей в загальному розмірі 101\~798,27 грн. Крім того, стороною відповідача замовчується також обставина, що в квартирі та прибудинковій території до неї, було зроблено ремонт, зокрема в передпокої, кухні, погребу, встановлено огорожу, решітки на вікна та інше. Такі роботи було проведено без участі відповідача, батьком позивача. Ухвалою суду від 17 грудня 2024 року було прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на квартиру, визнання права користування квартирою, та об`єднано її в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю (т. 1 а.с. 127). 31 грудня 2024 року від представника відповідача за зустрічною позовною заявою [PERSON] до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначено, що [PERSON] позовні вимоги [PERSON] за зустрічною позовною заявою не визнає та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. [PERSON] в період шлюбу, але за свої особисті кошти придбав квартиру [ADDRESS] . Баба [PERSON] з власної ініціативи подарувала онуку частину грошових коштів, отриманих за продаж спільної квартири саме для придбання ним квартири у особисту власність. [PERSON] повідомляє суду, що грошові кошти отримані від продажу квартири та у дар не витрачалися в інтересах сім`ї, дане майно придбавалося у власність відповідача. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач за зустрічною позовною заявою ставить під сумнів достовірність доказу щодо наявності розписки, наданої [PERSON] , більш того позивачем за зустрічним позовом не долучено копію такої розписки до матеріалів справи. Щодо транспортного засобу, на який посилається [PERSON] , то транспортний засіб є власністю сестри та він особисто не приймав матеріальної участі у придбанні даного автомобіля. Дійсно, декілька разів відповідач брав у користування даний транспортний засіб, але звертає увагу, що ці обставини не можуть слугувати доказом того, що останній приймав участь у його придбанні. В період, поки позивачем не було подано виконавчий документ до органу ДВС, відповідач виконував свої обов`язки зі сплати аліментів у натуральній формі, а також перераховував грошові кошти на карту позивача, що і вважалось сплатою аліментів. І звичайно, у зв`язку із тим, що аліменти стягуються з дати подання позову до суду, на момент подачі виконавчого документу на виконання, у відповідача була наявна заборгованість зі сплати аліментів, яку відповідачем було сплачено. З початку відкриття виконавчого провадження та станом на сьогодні відрахування аліментів проводиться військовою частиною [NUMBER] , де працює відповідач. Щодо проведення ремонтних робіт в квартирі та на прибудинковій території, в процесі шлюбних відносин відповідач як господар дому займався поліпшенням житлових умов. Приблизно в 2018 році останній встановлював решітку на вікна, батько [PERSON] фізично допомагав відповідачу у цьому, а у 2020 році останній утеплював фасад будинку. Так само звичайно займався рутинними питанням поліпшення житлових умов, таких як ремонт сходів, замків, та інше. Ніколи зі сторони відповідача не створювалися перешкоди у користуванні даною квартирою ні позивачу за зустрічною позовною заявою, ні їх спільним дітям. Ключі від спірної квартири відповідач залишив дружині в жовтні 2021 року, коли виїжджав до м. Вугледару Донецької області. По приїзду ключі від квартири [PERSON] не повернула та повідомила в усній розмові, що змінила усі замки в квартирі, та ключі від них вона відповідачу [PERSON] не дасть. Це в свою чергу порушує права відповідача за зустрічним позовом на володіння та користування спірним майном. У зв`язку з викладеним просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] не визнала та просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні зустрічного позову. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічною позовною заявою) [PERSON] та її представник - [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] не визнали та просили суд відмовити у задоволенні первісного позовну в повному обсязі. Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі. Допитана в судовому засіданні 18 березня 2025 року в якості свідка відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічною позовною заявою) [PERSON] суду пояснила, що вони з [PERSON] зареєстрували шлюб у 2015 році. Проживали у квартирі [ADDRESS] з 2015 року, цей будинок складається всього з трьох квартир. Спочатку вказану квартиру вони орендували у [PERSON] , який є чоловіком хрещеної матері її сестри. Її батьки вирішили допомогти їм з придбанням власного житла, оскільки отримували гроші за оренду належного їм паю, однак грошей на придбання квартири не вистачало. До народження першої дитини вона працювала та ще певний час працювала перед народженням другої дитини, в інший час вона працювати не могла, оскільки перебувала у декретній відпустці. [PERSON] з родиною на той час проживали у квартирі по [ADDRESS] , яка не була приватизована, по цій квартирі були великі борги на комунальні послуги, оскільки мати позивача за первісним позовом не працювала. [PERSON] та його родина вирішили приватизувати квартиру по [ADDRESS] для її подальшого продажу, з метою розрахуватись з боргами за комунальні послуги та придбати невеликий будиночок подешевше. В подальшому [PERSON] та його бабуся приватизували квартиру та продали її. У 2018 році вони на сімейній нараді вирішили придбати у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , в якій до цього вже тривалий час проживали. На придбання цієї квартири 74\~000,00 грн. надали її батьки та 74\~000,00 грн. надали батьки [PERSON] . Квартира була придбана у червні 2018 року, вона була присутня під час укладення вказаного договору. Квартиру оформили на [PERSON] , оскільки останній був військовослужбовцем та отримував монетизацію, це було вирішено вже в день укладення угоди щодо придбання квартири. Грошові кошти за квартиру передавали у гривнях, її мати написала розписку [PERSON] про те, що передала останньому грошові кошти. Вона та її батько проводили облаштування у квартирі. [PERSON] сам облаштування будинку не проводив, а лише допомагав її батькові встановлювати решітки на вікнах, а також сплатив за утеплення кухні. В 2021 році чоловік перестав надавати гроші на сім`ю, після того, як поїхав у відрядження. Іноді [PERSON] переводив їй по 3 000,00 грн. 4\~000,00 грн. на місяць, однак цих коштів не вистачало на неї та дітей. У квартирі проживала вона з дітьми. У 2021 році [PERSON] чинив їй перешкоди у користуванні квартирою, викидав її речі з квартири. Також, одного разу, коли вона пішла в дитячий садок за дітьми, [PERSON] зачинився в квартирі, у зв`язку з чим вона не могла потрапити в квартиру та їй довелося викликати поліцію. Також, від [PERSON] їй відомо про придбання ним автомобіля, однак автомобіль він оформив не на своє ім`я. Допитаний в судовому засіданні 02 квітня 2025 року в якості свідка [PERSON] суду повідомив, що він є кумом матері [PERSON] , його дружила хрестила молодшу сестру [PERSON] . Після весілля позивача та відповідача він запропонував їм пожити в його квартирі по [ADDRESS] , за умови, що вони будуть наглядати за квартирою. З 2015 року позивач та відповідач проживали у цій квартирі. Пройшов певний час і він запропонував позивачу та відповідачу купити цю квартиру приблизно за 150\~000,00 грн. Було вирішено, що половину грошей на придбання квартири надає родина [PERSON] , а другу половину родина [PERSON] . Йому також відомо, що родині [PERSON] важко було продати квартиру по [ADDRESS] , оскільки були великі борги за комунальні послуги, у зв`язку з чим він допомагав з приватизацією. Квартиру по [ADDRESS] було приватизовано лише на [PERSON] та його бабу для того, щоб обійти питання з опікунською радою, оскільки у квартир і була зареєстрована неповнолітня дитина, сестра [PERSON] . У 2018 року було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Гроші від родини [PERSON] та від родини [PERSON] він отримав до укладення договору купівлі-продажу. Від батька [PERSON] йому також відомо, що остання не ночувала вдома, оскільки [PERSON] її виганяв та між ними були сварки. Допитаний в\~судовому засіданні\~22\~квітня 2025\~року в\~якості свідка\~позивач за\~первісним позовом\~(відповідач\~за зустрічним\~позовом)\~ [PERSON] \~суду пояснив,\~що він є власником квартири [ADDRESS] . Вказана квартира була придбана ним за власні кошти. Була продана квартира по [ADDRESS] , за яку саме суму він не пам`ятає, після чого ним була придбана квартира [ADDRESS] . [PERSON] та родина [PERSON] не надавали йому коштів на придбання даної квартири. Перед продажем квартири по [ADDRESS] він позичав кошти у друзів, аби погасити борги по квартирі по [ADDRESS] . На Запорізькому шосе проживав він з мамою, бабусею та сестрою. Одружившись зі [PERSON] після певного часу [PERSON] запропонував їм проживати в квартирі за адресою: [ADDRESS] , за умови, що вони будуть наглядати за будинком. З часом їм надійшла пропозиція купити цей будинок, на яку він погодився, кошти на придбання квартири дала йому бабуся. [PERSON] не надавала йому коштів для купівлі квартири. В день укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] він передав [PERSON] частину грошових коштів в якості оплати за квартиру, суму він не пам`ятає, однак це була більша половина суми та гроші були в іноземній валюті. Частину суми за квартиру, яка залишилась несплаченою ним, він сплачував [PERSON] потім, частинами, коли у нього були гроші. Коли почалась війна, він весь час був у відрядженнях, оскільки є військовим. Через 10 місяців він повернувся, однак замки у квартирі були замінені, нові ключі йому не надавали. Протокол про адміністративне правопорушення відносно нього був складений у зв`язку з тим, що він заснув після зміни, а [PERSON] забула ключі та не могла попасти до квартири. Допитана в судовому засіданні 22 квітня 2025 року в якості свідка [PERSON] суду повідомила, що вона є бабою [PERSON] . Після заручин [PERSON] та [PERSON] вона вирішила продати належну їй квартиру по [ADDRESS] для того, щоб купити будинок на [ADDRESS] для [PERSON] . Там була прописана вона, а фактично проживали [PERSON] , мати [PERSON] та сестра [PERSON] . Вона фактично проживала в селі Оленівка, а на даний час проживає в Магдалинівці з дочкою. Зі слів [PERSON] їй відомо, що [PERSON] займався приватизацією квартири на Запорізькому шосе самостійно. У 2018 році вона продала квартиру по [ADDRESS] , за яку суму був здійснений продаж квартири вона не пам`ятає. Гроші з продажу квартири вона передала своєму онукові [PERSON] для придбання ним нового житла. Яку саме суму грошей вона передала онукові, вона не пам`ятає, однак цих грошей мало вистачити для придбання квартири по [ADDRESS] . Згодом вона дізналась, що [PERSON] змінила замки в квартирі по [ADDRESS] за відсутності [PERSON] , тому до квартири онук на даний час потрапити не може. Допитаний в судовому засіданні 22 квітня 2025 року в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він є сусідом сім`ї [PERSON] , вони проживають в одному дворі по [ADDRESS] . Родина [PERSON] там проживає приблизно 10 років. За цей час проживання він був свідком того, що [PERSON] забирала поліція, зі слів [PERSON] йому стало відомо, що це було пов`язано з тим, що [PERSON] пішла до дитячого садка, аби забрати дітей, а прийшовши додому виявила, що [PERSON] зачинився в будинку. Світлана, розцінивши це як перешкоду потрапити до будинку, викликала поліцію. Ще він бачив, що роботи по облаштуванню квартири проводив батько [PERSON] . Також, якось він бачив [PERSON] на автомобілі. Допитана в судовому засіданні 22 квітня 2025 року в якості свідка [PERSON] суду повідомила, що вона є матір`ю [PERSON] . Саме вона отримала пропозицію від куми купити будинок на [PERSON] за 147 000,00 грн. Потім вона обговорила це питання з матір`ю [PERSON] , на що вона відповіла, що їй необхідно продати власну квартиру на Запорізькому шосе. Щоб погасити борги за комунальні послуги за квартиру по [ADDRESS] шосе гроші давали всі, навіть використовувалась для цього допомога на дитину. Квартиру по [ADDRESS] продали у лютому 2018 року. На придбання будинку по [ADDRESS] ними, в тому числі за рахунок коштів з кредитної картки [PERSON] , було надано 74 000,00 грн. [PERSON] під розписку. Інші 74\~000,00 грн. надав [PERSON] , однак останній відмовився від того, щоб [PERSON] написав йому розписку. Вона була присутня у нотаріуса під час укладення договору купівлі-продажу квартири по [ADDRESS] . На момент придбання спірної квартири [PERSON] не працював, були лише підробітки, перші три-чотири роки спільного життя [PERSON] та [PERSON] жили за їх рахунок. Їй відомо, що між [PERSON] та [PERSON] відбуваються сварки, онук дзвонив їй та повідомляв, що тато виганяє маму, а іноді [PERSON] приходила до неї пожити на декілька днів. Вислухавши сторони та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 14 лютого 2015 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, актовий запис № 159, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 14 лютого 2015 року (т. 1 а.с. 26). Від подружнього життя у сторін народилось двоє спільних дітей: син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 07 липня 2015 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 714 (т. 1 а.с. 22); дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 21 серпня 2018 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1052 (т. 1 а.с. 21). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2023 року по справі № 204/108/23 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с. 30-31). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2023 року по справі 204/10470/22 було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, починаючи стягнення з 24 листопада 2022 року (а.с. 1 а.с. 79 (зворотній бік) - 81). Під час перебування сторін у шлюбі, а саме 08 червня 2018 року, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Р.О., зареєстрованого в реєстрі за № 462, позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічною позовною заявою) - [PERSON] , придбав нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 39,6 кв.м. У пункті 3 вказаного договору зазначено, що продаж квартири здійснено за 147\~927,00 грн. (т. 1 а.с. 77). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 126958854 від 08 червня 2018 року, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (т. 1 а.с. 78). Відповідно до ч. 3\~ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно\~ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до роз`яснень п. п. 22, 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України\~та\~ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК, ч. 3\~ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічною позовною заявою) [PERSON] оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірну квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з чим у позовній заяві просив визнати за ним право особистої приватної власності на вказану квартиру. Так, відповідач зазначає, що спірну квартиру він хоч і придбав у період шлюбу з [PERSON] , однак придбав за особисті кошти, які отримав від продажу іншого власного майна квартири [ADDRESS] , а також коштами, отриманими в дар від баби [PERSON] , в той час як [PERSON] не робила вклад у придбання спірної квартири ні грошима, ні працею. Оцінюючи твердження позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічною позовною заявою) [PERSON] в частині не поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру [ADDRESS] суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Згідно з і статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У частині 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Але, суд вважає, що під час розгляду даної справи позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічною позовною заявою) [PERSON] не доведено, що квартира [ADDRESS] була придбана виключно за особисті кошти відповідача [PERSON] . Дійсно, матеріалами справи підтверджується, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21 лютого 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 334, [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаному договорі зазначено, що продаж квартири здійснюється за 149\~068,00 грн. (т. 1 а.с. 16). Відчужувана квартира належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради 01 лютого 2018 року, реєстраційний № 5Б-18, згідно з розпорядженням від 01 лютого 2018 року № 2/5-18 (т. 1 а.с. 25). Однак, будь-яких доказів на підтвердження придбання квартири [ADDRESS] виключно за кошти, отримані з продажу квартири [ADDRESS] , позивачем за первісним позовом суду не надано. Належних, допустимих та достатніх доказів того, що [PERSON] передавала [PERSON] в дар грошові кошти, стороною позивача суду не надано, як не надано і будь-яких доказів щодо суми таких коштів. Також, не доведено, що вказані грошові кошти були передані [PERSON] для його особистих потреб, а не потреб його родини. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] взагалі не змогла повідомити суду, яку суму грошових коштів вона передала в дар [PERSON] , а також за яку суму був здійснений продаж квартири [ADDRESS] . Навіть у позовній заяві стороною позивача не зазначено, яку суму грошових коштів для придбання квартири [ADDRESS] [PERSON] передавала [PERSON] . Сам позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічною позовною заявою) [PERSON] , будучи допитаним в судовому засіданні 22 квітня 2025 року в якості свідка повідомив суду, що в день укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] він передав [PERSON] лише частину грошових коштів в якості оплати за квартиру (суму він не пам`ятає, однак це була більша половина суми), а залишок вартості сплачував частинами пізніше дати укладення договору. Однак, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що такі показання [PERSON] протирічать позиції його ж представника [PERSON] , викладеній у відзиві на зустрічну позовну заяву, згідно з якою [PERSON] передав продавцю квартири [ADDRESS] - [PERSON] всю суму грошових коштів до підписання договору купівлі-продажу квартири. Не узгоджуються показання [PERSON] і з показаннями свідка [PERSON] в частині осіб, які проживали у квартирі [ADDRESS] до її продажу, [PERSON] наполягав на тому, що у квартирі проживали він з мамою, бабусею та сестрою, однак баба позивача за первісним позовом - [PERSON] наполягала на тому, що у квартирі вона була лише зареєстрована, однак не проживала там. Отже, судом встановлено, що показання [PERSON] суперечать як викладеній у відзиві на позовну заяву позиції представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічною позовною заявою), так і показанням свідка [PERSON] , у зв`язку з чим показання [PERSON] до уваги не беруться. Крім того, оскільки [PERSON] є стороною у справі він може надавати упереджені та недостовірні показання, з метою розгляду справи на свою користь. Показання допитаної в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка доводиться [PERSON] бабою, суд оцінює критично та до уваги не бере, оскільки вказаний свідок є близькою особою позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічною позовною заявою), та особою, заінтересованою у розгляді справи, що дає суду достатньо підстав вважати надані нею показання необ`єктивними, недостовірними та упередженими. Також, як вбачається з рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2023 року по справі № 204/108/23, під час розгляду судом справи про розірвання шлюбу [PERSON] повідомляв суду, що квартира [ADDRESS] належить обом сторонам [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з тим, що куплена у шлюбі. Тобто, до звернення у жовтні 2024 року до суду з даним позовом про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю [PERSON] визнавав, що на квартиру [ADDRESS] поширюється презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя та не заперечував вказаний факт, про що зазначав у судових засідання та заявах по суті справи в процесі розгляду цивільної справи № 204/108/23. Судом також встановлено, що твердження сторони позивача про те, що відповідач за первісним позовом з моменту реєстрації шлюбу у 2015 році та до моменту придбання у 2018 році спірної квартири не працювала, не відповідають дійсності. Так, на момент реєстрації шлюбу з [PERSON] , тобто станом на 14 лютого 2015 року, [PERSON] постійно працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Хомер Софтвер Хаус» на посаді фахівця з обслуговування клієнтів та отримувала дохід, а після народження першої дитини - [PERSON] , [INFO] , перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. Після закінчення відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років [PERSON] продовжила працювати в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Хомер Софтвер Хаус», 19 грудня 2017 року була переведена на посаду менеджера у сфері надання інформації та консультування вищої категорії, а після народження другої дитини - [PERSON] , [INFO] , знову перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. Звільнилась [PERSON] з ТОВ «Хомер Софтвер Хаус» лише 24 січня 2019 року та з 25 січня 2021 року була прийнята в АТ «Альфа-Банк» на посаду спеціаліста відділу обслуговування фізичних осіб Управління дистанційного сервісу Департаменту дистанційного сервісу та ресурсів. Викладене підтверджується копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 85-86), а також відповіддю № 955542 від 10 грудня 2024 року з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи (т. 1 а.с. 110). Слід зазначити, що перебуваючи у декретній відпустці [PERSON] доглядала за дітьми та займалася їх вихованням, тобто не мала самостійного заробітку в цей період з поважних причин. При цьому, як вже було зазначено вище, стаття 60 СК України закріплює, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За таких обставин суд вважає, що відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічною позовною заявою) [PERSON] працюючи та отримуючи дохід під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі (за виключенням періоду перебування у декретній відпустці, що є поважною причиною відсутності у дружини самостійного заробітку), приймала участь у формуванні спільної сумісної власності подружжя, а тому має право на відповідну частку. Допитані під час розгляду справи свідки [PERSON] , [PERSON] та допитана під час розгляду справи в якості свідка позивач [PERSON] наполягали на тому, що половина вартості спірної квартири була сплачена продавцю [PERSON] сім`єю [PERSON] , а друга половина - сім`єю [PERSON] , тобто квартира придбана подружжям спільно. При цьому, показання вказаних свідків узгоджуються між собою та не суперечать іншим матеріалам справи, у зв`язку з чим суд такі показання приймає до уваги. Той із подружжя, який порушує питання про спростування презумпції віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Особа зобов`язана довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. Під час розгляду справи сторони визнавали, що спірна квартира була придбана для проживання в ній родини [PERSON] , [PERSON] та їх спільних дітей. На теперішній час у спірній квартирі продовжують проживати [PERSON] разом з дітьми. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічною позовною заявою) [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами, що квартира [ADDRESS] була придбана за особисті кошти [PERSON] та не в інтересах сім`ї, як не спростовано і того факту, що у купівлі зазначеної квартири своїми грошовими коштами приймала участь відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічною позовною заявою) [PERSON] . Отже, [PERSON] не спростовано презумпцію спільності сумісного майна подружжя згідно приписів ст. 60 СК України. Враховуючи все вищевикладене, оскільки під час розгляду даної справи позивачем за первісним позовом не спростовано презумпцію спільності сумісного майна подружжя згідно приписів ст. 60 СК України, то у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю слід відмовити за недоведеністю. Вирішуючи позовні вимоги за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] в частині визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на квартиру, суд виходить з наступного. Оскільки [PERSON] не спростовано презумпцію спільності майна подружжя за\~статтею 60 СК України, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що квартира [ADDRESS] була придбана за особисті кошти [PERSON] та не в інтересах сім`ї, враховуючи, що договір купівлі-продажу квартири був укладений в період шлюбу за спільні грошові кошти сторін, суд приходить до переконання, що спірну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 39,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 996312101, слід визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , а отже позовні вимоги [PERSON] за зустрічною позовною заявою в цій частині підлягають задоволенню. Згідно\~зі ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Щодо поділу спільного сумісного майна суд виходить з наступного. У частині 1 статті 71 СК України зазначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно з ч. 2 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно з ч. 2\~ст. 372 ЦК України\~у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У частині 1 статті 70 СК України також закріплено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Шлюбний договір між позивачем та відповідачем укладено не було. У зустрічній\~позовній заяві [PERSON] просила при поділі майна подружжя відступити від засади рівності часток подружжя, визнавши за нею право власності на 2/3 частини спірної квартири, посилаючись на те, що [PERSON] не сплачує комунальні послуги, має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей, витрачав кошти не в інтересах сім`ї та намагався приховати транспортний засіб, оформивши його на сестру. Так, відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Також, у частині 3 статті 70 СК України визначено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У пункті 30 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21\~грудня 2007\~року №\~11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні\~спору про\~поділ майна,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~суд згідно\~з частинами\~2,\~3\~ст.\~70\~СК в\~окремих випадках\~може відступити\~від засади\~рівності часток\~подружжя,\~враховуючи обставини,\~що мають\~істотне значення\~для справи,\~а також\~інтереси неповнолітніх\~дітей,\~непрацездатних повнолітніх\~дітей (за\~умови,\~що розмір\~аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Відповідач за зустрічною позовною заявою в свою чергу категорично заперечував проти відступу від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна, наполягаючи на тому, що передбачені ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України обставини для відступу від засади рівності часток подружжя відсутні. Проаналізувавши всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає, що стороною позивача за зустрічною позовною заявою (відповідача за первісним позовом) під час розгляду справи не доведено наявності підстав, передбачених частиною 2 статті 70 СК України, для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що позивач, відповідач та їх малолітні діти проживали у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] , що визнавалось сторонами під час розгляду справи, а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи. Твердження позивача за зустрічною позовною заявою про те, що відповідач за зустрічною позовною заявою не дбав про матеріальне\~забезпечення сім`ї та ухилявся від сплати аліментів на утримання дітей, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Навпаки, під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач за зустрічною позовною заявою під час спільного проживання у шлюбі періодично працював, отримував заробіток, а також проходив та до теперішнього часу проходить службу в Збройних Силах України, що підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (довідка форми ОК-5 від 16 жовтня 2024 року) (т. 1 а.с. 33-34) та вбачається з наказу командира військової частини [NUMBER] № 115-РС від 10 березня 2025 року (т. 1 а.с. 194-195). Також, під час перебування сторін у шлюбі відповідач за зустрічною позовною заявою приймав участь в утриманні та вихованні дітей. Крім того, як було встановлено судом у рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2023 року по справі № 204/10470/22 про стягнення аліментів на утримання дітей, [PERSON] перераховано [PERSON] грошові кошти 31 жовтня 2022 року у сумі 7\~000,00 грн., 10 листопада 2022 року в сумі 7\~000,00 грн., 18 листопада 2022 року в сумі 10\~050,00 грн., 20 грудня 2022 року в сумі 10 050 грн. Належних та достатніх доказів на підтвердження того, що на теперішній час у [PERSON] наявна заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей, матеріали справи не містять. Долучений до матеріалів справи розрахунок заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 71883657 за виконавчим листом № 204/10470/22 (т. 1 а.с. 87) складений державним виконавцем ще станом на лютий 2024 року, тобто майже півтора роки тому, а тому не може свідчить про наявність на теперішній час у [PERSON] заборгованості зі сплати аліментів. При цьому, сам [PERSON] наполягав на тому, що на теперішній час він не має заборгованості за сплати аліментів. Щодо посилань позивача за зустрічною позовною заявою на несплату відповідачем за зустрічним позовом комунальних послуг за спірне нерухоме майно, суд зазначає, що до матеріалів справи дійсно долучено рахунок-повідомлення за комунальні послуги за жовтень 2024 року № 108845, в якому зазначено про наявність заборгованості за послуги з вивезення твердих побутових відходів, за послуги з управління багатоквартирним будинком, за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення (т. 1 а.с. 92), а також скріншоти про наявність заборгованості (т. 1 а.с. 94-96). Однак, вказані докази не містять інформації про період, за який така заборгованість утворилась. В свою чергу, як було встановлено судом у рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2023 року по справі № 204/108/23, фактичні відносини між [PERSON] та [PERSON] були припинені з січня 2023 року. [PERSON] залишилась проживати у спірній квартирі разом з дітьми, а [PERSON] проживає окремо. Тобто, у період після припинення проживання у спірній квартирі [PERSON] фактично комунальні послуги не споживав та не отримував їх для власних потреб, у спірній квартирі залишилась проживати саме [PERSON] , тобто саме вона користувалась об`єктом нерухомого майна і отримувала житлово-комунальні послуги для власних потреб та потреб дітей. Неоплата відповідачем\~за зустрічним\~позовом комунальних\~послуг за\~період після\~припинення проживання\~у спірному\~нерухомому майні,\~за умови,\~що саме\~позивач за\~первісним позовом\~разом з\~дітьми залишилась\~проживати у\~спірній квартирі,\~не є\~передбаченою законом\~підставою для\~відступлення від засади рівності часток подружжя при поділі майна подружжя, а доказів щодо виникнення заборгованості за комунальні послуги за період проживання [PERSON] у спірній квартирі матеріали справи не містять. Не доведеними належними, допустимими та достатніми доказами суд вважає і посилання позивача за зустрічною позовною заявою на те, що відповідач за зустрічною позовною заявою приховав рухоме майно, а саме придбав автомобіль Volkswagen\~Passat, але зареєстрував його на сестру. При цьому, недоведеним є як сам факт придбання такого майна [PERSON] , так і факт того, що [PERSON] , яка відповідно до відповіді Територіального сервісного центру МВС № 1249 від 12 грудня 2024 року (т. 1 а.с. 147) є власником автомобіля Volkswagen Passat, 2000 року випуску з 31 жовтня 2023 року, дійсно є сестрою [PERSON] . Крім того, зазначений автомобіль був придбаний [PERSON] 31 жовтня 2023 року, тобто вже після розірвання шлюбу між сторонами (рішення суду від 13 липня 2023 року справа № 204/108/23), у зв`язку з чим наведений факт не має жодного доказового значення для даної справи. Щодо посилань позивача за первісним позовом на те, що нею здійснювалось поліпшення спірної квартири (здійснено ремонт в кухні та передпокої, встановлено решітки на вікна та огорожу), то суд зазначає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів, що такі поліпшення були зроблені саме за рахунок коштів позивача за зустрічною позовною заявою, а тому судом такі посилання до уваги не приймаються та відхиляються. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Таким чином, наявність таких підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна, як недбання про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилення від участі в утриманні дітей, приховування спільного майна та витрачання його на шкоду інтересам сім`ї, судом під час розгляду справи не встановлено. Отже, враховуючи викладене суд приходить до висновку, що стороною позивача за зустрічною позовною заявою не доведено наявності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, передбачених частиною 2 статті 70 СК України, та судом таких підстав під час розгляду справи не встановлено. Також, слід зазначити, що позивачем за зустрічною позовною заявою не доведено та належним чином не обґрунтовано підстав для збільшення її частки у спільному майні - квартирі [ADDRESS] саме до виділу їй у власність 2/3 частин даної квартири. З урахуванням викладеного та приймаючи до уваги те, що спірна квартира була придбана в період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , беручи до уваги, що позивачем за зустрічною позовною заявою не доведено підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві власності на спірне нерухоме майно, суд приходить до висновку, що частки позивача та відповідача у праві власності на вказане майно є рівними, дане нерухоме майно слід поділити між позивачем та відповідачем порівну, тобто по частині за кожним з них. Оскільки квартира [ADDRESS] , загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 39,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 996312101 є спільно нажитим майном подружжя, з урахуванням засад розумності, справедливості та добросовісності, враховуючи інтереси обох сторін та рівність їх часток у праві на це нерухоме майно, суд приходить до висновку, що слід поділити вищевказане майно подружжя та визнати за кожною із сторін право власності на частину вказаної квартири, а отже позовні вимоги [PERSON] за зустрічною позовною заявою в цій частині підлягають частковому задоволенню. Згідно з ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отже, поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за кожною із\~сторін права\~власності на\~ частину\~квартири [ADDRESS] призводить до припинення права спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] за зустрічною позовною заявою в частині визнання за [PERSON] , [INFO] , а також за [PERSON] , [INFO] , права користування квартирою [ADDRESS] , суд виходить з наступного. Судом встановлено, що малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані та проживають у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 11578 від 13 серпня 2023 року щодо [PERSON] (т. 1 а.с. 106), довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 13 червня 2018 року щодо [PERSON] (т. 1 а.с. 107), а також визнавалось сторонами під час розгляду судом даної справи. У частині 1 статті 405 ЦК України закріплено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Враховуючи викладене, оскільки малолітні [PERSON] та [PERSON] є дітьми, тобто членами сім`ї власника житла, то суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , право користування квартирою [ADDRESS] , а отже позовні вимоги [PERSON] за зустрічною позовною заявою в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] за зустрічною позовною заявою про стягнення з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між\~сторонами разом\~із іншими\~судовими витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат: розмір\~витрат на\~правничу допомогу\~адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~пов`язану зі\~справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~а також\~вартість послуг\~помічника адвоката\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу за зустрічною позовною заявою (відповідача за первісним позовом) [PERSON] правничу допомогу у вказаній справі надавала адвокат Аракелова А.Р., що підтверджується договором про надання правової (правничої) допомоги № 11/24 від 19 листопада 2024 року, укладеним між Адвокатським об`єднанням «Аракелова, Бутенко і партнери» та [PERSON] (т. 1 а.с. 240) та ордером на надання правничої допомоги серії АЕ № 1335553, виданим 19 листопада 2024 року (т. 1 а.с. 76). Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. 08 липня 2025 року між Адвокатським об`єднанням «Аракелова, Бутенко і партнери» та [PERSON] було підписано Акт № 07.1а передання-прийому наданих юридичних послуг, згідно з яким адвокатом (виконавцем) надано, а замовником прийнято послуги професійної правничої допомоги по цивільній справі № 204/10515/24 (правовий аналіз позовної заяви, підготовка заяв по суті справи, заяв, клопотань, запитів, складання зустрічної позовної заяви, представництво клієнта в суді, участь в судових засіданнях, формування та узгодження правової позиції, складання та подання адвокатських запитів), загальна вартість наданих послуг становить 10\~000,00 грн. (т. 1 а.с. 245-246). На підтвердження оплати наданих адвокатом Аракеловою А.Р. послуг надано копію платіжної інструкції від 25 листопада 2024 року на суму 10\~000,00 грн. (т. 1 а.с. 239). Отже, суд вважає встановленим, що позивач за зустрічною позовною заявою (відповідач за первісним позовом) [PERSON] дійсно отримав правову допомогу від адвоката Аракелової А.Р., а тому не викликає сумнівів, що позивачем за зустрічним позовом понесені витрати на правничу допомогу у справі. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Суд вирішуючи питання про розмір витрат на правову допомогу виходить з того, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи викладене, з урахуванням складності справи, виконаної адвокатом роботи,

Outcome: partial