Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

Позивач, в особі свого представника - Вишневської О.І. звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Державний реєстратор Київської філії Комунального підприємства Вишнеківської сільської ради «Добробут - Гарант», про звільнення майна з-під арешту, посилаючись на те, що 08.02.2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який у подальшому змінив назву на ПАТ «УКРСИББАНК» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11294500000 у іноземній валюті, за яким їй було надано у кредит 150 000,00 доларів США для придбання житла зі сплатою відсотків в розмірі 9,5 % річних. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки №-76546 від 08.02.2008 року, відповідно до якою нею було передано в іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS] . 12.12.2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1 та договір відступлення прав вимоги по договорам іпотеки, відповідно до яких права ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги, в тому числі за договором про надання споживчого кредиту № 11294500000 з усіма забезпечувальними договорами, в тому числі за іпотечним договором № 76546, предметом іпотеки за яким є квартира за адресою: [ADDRESS] . Встановлені кредитним договором терміни повернення наданих коштів та сплати відсотків за кредитом, [PERSON] не дотримується, що є порушенням умов договорів, через, що утворилась заборгованість. На даний час ТОВ «Кей Колект», як Іпотекодержатель має намір задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна та звернути на нього стягнення, однак Позивачу стало відомо, що реалізувати заставне майно неможливо, оскільки згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності нанерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на об`єкт нерухомого майна квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , накладено арешт: Реєстраційний номер обтяження: 27410146, зареєстровано: 12.09.2016 року. Підстава обтяження: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42456399 від 09.08.2018 09:53:24, [PERSON] . Документи, подані для державної реєстрації: ухвала суду, серія та номер: 2/754/4874/16 справа № 754/9828/16-ц, виданий 26.08.2016, видавник: Деснянський районний суд м.Києва. Вид обтяження: арешт нерухомого майна. Оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним порушується право ТОВ «Кей Колект» на задоволення вимог своїх вимог за рахунок іпотечного майна та подальшої реалізації вказаного майна. Враховуючи вищевикладене, з метою реалізації права позивача задовольнити свої вимоги як іпотекодержателя просять зняти арешт з предмету іпотеки - квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 05.11.2024 було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у підготовчому засіданні. Згідно ухвали суду, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 20.03.2025, було закрите підготовче провадження у справі та призначене судове засідання. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, повідомлена судом про розгляд даного провадження належним чином, про надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Правом на подачу відзиву відповідачка не скористалась. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду відзив на позов, відповідно до якого просив суд відмовити у його задоволенні. Третя особа: Державний реєстратор Київської філії Комунального підприємства Вишнеківської сільської ради «Добробут - Гарант» про розгляд судом даного провадження повідомлялася належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції суду. Пояснень третьої особи на адресу суду не надходило. Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши подані суду докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина 1 статті 3 ЦПК України). Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частини 1-4 ст. 12 ЦПК України). Судом встановлено, що 08.02.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», який у подальшому змінив назву на ПАТ «УКРСИББАНК» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11294500000 у іноземній валюті, за яким їй було надано у кредит 150 000,00 доларів США для придбання житла зі сплатою відсотків в розмірі 9,5 % річних. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки № 76546 від 08.02.2008 року, відповідно до якого нею було передано в іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS] . 12.12.2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1 та договір відступлення прав вимоги по договорам іпотеки, відповідно до яких права ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги, в тому числі за договором про надання споживчого кредиту № 11294500000 з усіма забезпечувальними договорами, в тому числі за іпотечним договором № 76546, предметом іпотеки за яким є квартира за адресою: [ADDRESS] . Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як зазначено в позовній заяві, встановлені кредитним договором терміни повернення наданих коштів та сплати відсотків за кредитом, [PERSON] не дотримується, що є порушенням умов договорів, через, що утворилась заборгованість. - На даний час ТОВ «Кей Колект», як Іпотекодержателю, стало відомо з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на об`єкт нерухомого майна, що на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , накладено арешт. Судом встановлено, що згідно ухвали Деснянського районного суду м.Києва від 26 серпня 2016 року у справі №754/9828/16-ц , на об`єкт нерухомого майна квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , накладено арешт, Реєстраційний номер обтяження: 27410146, зареєстровано: 12.09.2016 року. Ст.ст. 546, 575 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Окремим видом застави є іпотека. Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов`язанням. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ч. 6, 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки). Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта,державна реєстрація договору іпотеки була здійснена 08.02.2008 року, тоді обтяження, арешт нерухомого майна, на підставі Ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 26.08.2016 р. справа № 754/9828/16-ц, провадження 2/754/4874/16 було зареєстровано 12.09.2016 року. І оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Зі змісту наведених приписів Закону України «Про іпотеку» випливає, що в разі коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно. При цьому відсутні підстави для відмови у звільненні зпід арешту зазначеного майна у зв`язку з відсутністю реального порушення боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання на момент пред`явлення відповідної вимоги; факт порушення основного зобов`язання, яке забезпечене іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя і не пов`язується з його існуванням, а, отже, й порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки. Такий правовий висновок було викладено у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/4772/17, від 31.10.2018 у справі №923/1105/17, від 19 червня 2019 року у справі №825/1764/16, від 17 жовтня 2019 у справі №822/1426/16. Згідно з вимогами ч.ч.7, 8 ст.158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на поданий позов, однак доказів на підтвердження тієї обставини, що він звернувся до відповідної виконавчої служби з приводу виконання, ухваленого у справі №754/9828/16ц рішення від 02.02.2017 про стягнення з [PERSON] на його користь заборгованості, відповідачем не долучено. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Даючи оцінку встановленим обставинам та виходячи із суті іпотеки, визначення якої міститься в Законі України «Про іпотеку», відповідно до якого іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, установленому цим Законом, суд дійшов висновку, що на даний час за наявності арешту на квартиру [ADDRESS] , накладеного згідно ухвали Деснянського районного суду м.Києва від 26 серпня 2016 року у справі №754/9828/16-ц, Реєстраційний номер обтяження: 27410146, зареєстровано: 12.09.2016 року, порушується право позивача, як іпотекодержателя, на зазначене вище майно, а заборона відчуження спірного нерухомого майна, за заявою особи, що не є іпотекодержателем, порушує право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, а відтак позовні вимоги в частині зняття арешту зі спірної квартири є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Що ж стосується відшкодування понесених позивачем судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст..141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачки [PERSON] на користь ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 гривні з тих підстав, що суд дійшов висновку, що порушене право позивача безпосередньо пов`язане з діями, вчиненими саме відповідачкою [PERSON] , які полягали у неповідомленні суду про перебування даного спірного майна в іпотеці під час вирішення питання про накладення арешту на спірну квартиру в межах розгляду судом цивільної справи №754/9828/16-ц . Разом з тим, будь-яких дій з боку відповідача [PERSON] , з метою їх вчинення на порушення прав позивача, судом не встановлено. На підставі викладеного та

Outcome: partial