Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Гайворонської міської ради Кіровоградської області, третя особа: [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. Позов мотивовано тим, що у жовтні 2011 року мати позивача [PERSON] , придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належала на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 20.02.1997 року [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності. Оскільки в свідоцтві про право власності було виявлено помилку в прізвищі власника, Гайворонською міською радою було прийнято рішення від 22.12.2011 р. №374 «Про визнання права приватної власності на квартиру [ADDRESS] ». На час продажу квартири [PERSON] помер а інші 3 співвласники надали свою згоду на вчинення правочину. [PERSON] надала матері позивачки нотаріально посвідчену довіреність на розпорядження її часткою квартири від 07.10.2011 року. Оскільки двоє інших власників були громадянами Ізраїлю, то надали генеральні довіреності цієї країни. Приїхавши в Україну за своєю матір`ю привезли ці документи та написали розписку про отримані від її матері кошти в сумі 25 тисяч гривень за продану квартиру. У листопаді 2011 року позивач переїхала проживати у зазначену квартиру та вважала, що вона належить її матері на праві власності. Так вважала і її мати, оскільки не була юридично обізнаною людиною. На початку 2014 року мати позивача взяла ці документи і пішла до нотаріуса щоб подарувати квартиру позивачеві. Нотаріус пояснила, що наявні документи не підтверджують її право власності на квартиру. Оскільки на той час ще були чинними довіреності видані власниками квартири, мама встигла замовити технічний паспорт на ім`я однієї з співвласниць [PERSON] від 06.08.2014 p., оформити спадщину на квартири, після смерті [PERSON] на ім`я [PERSON] та зареєструвати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 03.10.2014 року. Термін дії довіреності, які надавали власники квартири закінчився. Повторно оформити довіреності можливості не було, оскільки родичі забрали [PERSON] в Ізраїль, ще одразу після продажі квартири. Всі зв`язки було втрачено. Та і необхідності у підтримані зв`язків не було, оскільки мама вважала, що в нотаріуса в 2011 році оформила право власності на квартиру. За час самостійного проживання позивач вчасно оплачує всі комунальні послуги. Таким чином позивач відкрито, добросовісно та безперервно володіє квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , несе тягар утримання в повному обсязі. Іншого житла у неї не має. Просить суд: визнати за [PERSON] право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 23.05.2025 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 20.06.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явилась. В судовому засіданні представник позивача, адвокат Смілянець А.А. позов підтримала з підстав зазначених у ньому. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час проведення судового засідання. Заяв та клопотань до суду не надсилав. Причини неявки суду не відомі. В судовому засіданні третя особа, [PERSON] вказала, що позов підлягає до задоволення. В судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що [PERSON] з 2011 року проживає по [ADDRESS] . Попереднім власником даної квартири була [PERSON] , яка вказувала свідку [PERSON] , що продає квартиру позивачці. В судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що більше 10 років [PERSON] проживає по [ADDRESS] . Попередніми власниками даної квартири були [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] виїхала проживати в Ізраїль. В судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що [PERSON] з листопада 2011 року постійно проживає по [ADDRESS] . Суд, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи та на підставі пояснень представника позивача та третьої особи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1,2ст.77, ч.2 ст.78, ч.1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст.89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 20.02.1997 р. виданого Знам`янським відділком Одеської залізниці квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.14). Згідно рішення виконавчого комітету Гайворонської міської ради від 22.12.2011 року №374 «Про визнання права приватної власності на квартиру [ADDRESS] » - визнано право приватної власності за [PERSON] на частину, [PERSON] на частину, [PERSON] на частини та [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] (а.с.15). Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 27663664 - [PERSON] , є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Підстава виникнення: рішення суду, серія та номер: б/н виданий 22.09.2014, видавник Гайворонський районний суд Кіровоградської області (а.с.18). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [INFO] помер [PERSON] (а.с.19). Згідно Довіреності від 07.10.2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Ластівка Р.М. [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником з усіма необхідними повноваженнями: з ведення спадкової справи та оформлення права на спадщину, що залишилася після смерті [INFO] гр. [PERSON] ; продажу всієї належній їй на праві приватної власності частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.20). Згідно копій генеральних довіреностей [PERSON] та [PERSON] уповноважили [PERSON] розпоряджатися часткою квартири що розташована в. [ADDRESS] (а.с. 21-25). Згідно копії Розписки від 26.10.2011 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] отримали від [PERSON] 25000 гривень за продаж квартири за адресою [ADDRESS] (а.с.27). Згідно Акту обстеження житлово-комунальних умов гр. [PERSON] від 22.04.2025 року [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] . Зі слів сусідів проживає за вказаною адресою з 2011 року (а.с.28). Згідно розпорядження міського голови м. Гайворон від 19.02.2016 року №35-р «Про перейменування вулиць в місті Гайвороні» - провулок з назвою «Запотоцького» перейменовано на провулок з назвою «Виноградний» (а.с.56). Згідно копії Довідки №1133 від 26.11.2024 року виданою Гайворонською міською радою [PERSON] проживає по [ADDRESS] (а.с.57). [PERSON] сплачує за надані комунальні послуги за адресою [ADDRESS] (а.с.58-71). Частиною 1 статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України). Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду України у Постанові 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, п.66-67). За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Суд, проаналізувавши надані стороною позивача докази доходить висновку про необхідність відмови в задоволенні позову Так суд вважає, що в даній справі відсутні правові підстави, встановлених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачкою права власності за набувальною давністю на нерухоме майно. Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на майно на підставі статті 334 ЦК України можливо лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Зі змісту заявлених позовних вимог вбачається, що мати позивачки [PERSON] , домовилась з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , щодо придбання спірної квартири, однак, як того вимагає Закон, нотаріально засвідченого договору укладено не було При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом. Недоведеність позивачем однієї з обставин, передбачених ч. 1ст. 344 ЦК України, унеможливлює задоволення позову про визнання права на майно набувальною давністю. Суд вважає недоведеним позивачкою добросовісності набуття майна та відсутність складових ст. 344 ЦК України для визнання права власності за набувальною давністю. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 сформульовано, зокрема, такі висновки. Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18 вказано: «Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником». В порядку ст. 81 ЦК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позиція позивачки доводить, що спірна квартира у спосіб передбачений законом нею не придбавалась, право власності на спірне нерухоме майно не зареєстровано за нею. З 2011 року, що становить понад 10 років, вона володіє майном, але сам по собі сплив строку давності відкритого володіння чужим майном не є достатньою підставою для набуття ним права власності за набувальною давністю. Більш того, власники спірного нерухомого майна живі, а тому суд вважає що Гайворонська міська рада не є належним відповідачем в справі. Позивачкою не доведено добросовісність володіння, а саме те, що вона не знала і не могла знати про те, що володіє чужою річчю, тобто, що обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна, та що спріне нерухоме майно не має власника, або власник його невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Таким чином, позивач не довів обставин, визначених статтею 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), які є підставою для визнання за ним права власності на спірне майно за набувальною давністю. У п. 58 рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) ЄСПЛ указав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року). На підставі наведеного, інші доводи позивачки не аналізуються та не спростовуються, оскільки не впливають на висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed