Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-03 00:00:00

У лютому 2025 року [PERSON] в особі представника адвоката Зачепіло З.Я. звернувся до суду з зазначеним позовом, який обґрунтований наступним. 19.07.2019 року Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області було видано наказ про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , на підставі якого 30.10.2019 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу. 15.12.2023 року заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ по справі № 636/1689/23 було вирішено виключити відомості про батька [PERSON] з актового запису про народження дитини [PERSON] , [INFO] , яке не було оскаржене сторонами та набуло законної сили. Згідно з вказаним рішенням суду [PERSON] не являється батьком дитини [PERSON] , тому батьківських обов`язків перед дитиною не несе. Однак протягом усього часу до та після внесення змін до свідоцтва дитини позивачу [PERSON] нараховувались аліменти згідно з виконавчим провадженням № 60448620. З рахунків [PERSON] 16.02.2023 року було проведено списання грошових коштів в загальній сумі 225\~500,81 грн., з яких: витрати на виконавче провадження -269,00 грн., 14076,99 виконавчий збір, 140\~796,88 грн. заборгованість по аліментам, які 17.02.2023 року перераховані стягувачу, 70384,94 грн. штраф за несплату аліментів, який перерахований стягувачу. Наразі загальна заборгованість по аліментам становить 398997,34 грн. Позивач вважає, що відповідачкою (стягувачем) недобросовісно набуто 211181,88 грн., які підлягають стягненню на його користь. На підставі ч.4 ст. 273 ЦПК України та ч.2 ст. 197 СК України позивач вважає, що виключення запису про його батьківство є обставиною, що має істотне значення, і відповідно є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за період, коли він був записаний батьком дитини. Посилається також й на те, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані вимоги ст. 1215 ЦК України. На підставі викладеного позивач просить: припинити стягнення аліментів з нього, [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , що стягуються на виконання судового наказу Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19липня 2019 року у справі № 233/4157/19; стягнути з [PERSON] безпідставно набуті кошти у вигляді аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 211181,88 грн. за весь час з моменту відкриття виконавчого провадження; звільнити позивача [PERSON] від сплати заборгованості по аліментам на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , розмір нарахувань яких становить 398997,34 грн.; покласти на відповідачку [PERSON] понесені ним судові витрати по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Подалі 20.02.2025 року представник позивача адвокат Зачепіло З.Я. надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Ухвалою судді Чугуївського міського суду Харківської області від 03.03.2025 року відкрито провадження у вказаній справі, розгляд якої визначено проводити в загальному позовному провадженні. 14.04.2025 року до суду надійшла заява Мар`їнського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області, сформованою в підсистемі «Електронний суд», в якій міститься клопотання про розгляд справи за відсутністю представника ВДВС. 18.04.2025 року до суду надійшла заява відповідачки [PERSON] , в якій вона просить розглянути справу за її відсутності, оскільки перебуває на службі ЗСУ. Крім того, зазначає, що позовні вимоги визнає частково: не заперечує проти вимог щодо припинення стягнення аліментів з позивача [PERSON] та звільнення його від сплати заборгованості по аліментам. Не погоджується з вимогами позовної заяви про відшкодування по виплатам, які були здійснені на законних підставах по аліментам на її користь, а також стягнення з неї судових витрат. Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 22.04.2025 року закрито підготовче провадження у справі, розгляд якої призначено по суті. Учасники справи до суду не з`явились, повідомлені про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст.ст. 128-130 ЦПК України. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності учасників справи у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно зі\~статтею 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~статті 5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо дитини, визначених розділом ІІІ\~Сімейного кодексу України\~(далі -\~СК України), у тому числі обов`язків щодо утримання дитини. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у статті\~180 СК України, за змістом якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Такого обов`язку в особи, яка не визнана батьком дитини, не виникає. Судом встановлено, що 19 липня 2019 року Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 26 червня 2019 року з дня подачі даної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також судового збору (справа № 233/4157/19). З копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 30.10.2019 року вбачається, що старшим державним виконавцем Мар`їнського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецької області Новіковим М.М. відкрито виконавче провадження ВП № 60448620 з примусового виконання судового наказу № 233/4157/19, виданого 19.07.2019 року. Як вбачається з копії заочного рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15.12.2023 року (справа № 636/1689/23, провадження № 2/204/2749/23) позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини задоволено частково. Виключені відомості про батька [PERSON] [INFO] , з актового запису №7 від 04 червня 2018 року про народження дитини [PERSON] , [INFO] , складеного виконкомом Іллінівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вказане рішення суду набуло законної сили. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як зазначено в позовній заяві [PERSON] протягом усього часу до та після внесення змін до свідоцтва дитини відповідачки йому нараховувались аліменти згідно з виконавчим провадженням № 60448620. З рахунків [PERSON] 16.02.2023 року було проведено списання грошових коштів в загальній сумі 225\~500,81 грн., з яких: витрати на виконавче провадження -269,00 грн., 14076,99 виконавчий збір, 140\~796,88 грн. заборгованість по аліментам, які 17.02.2023 року перераховані стягувачу, 70384,94 грн. штраф за несплату аліментів, який перерахований стягувачу. Станом на 09.2024 року загальна заборгованість по аліментам становить 398997,34 грн. Вказані обставини підтверджуються відповіддю за підписом начальника Мар`їнського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецької області за № 39698 від 11.11.2024 на запит адвоката Зачепіло З.Я. та копією розрахунку заборгованості зі сплати аліментів з боржника [PERSON] за виконавчим листом № 233/4157/19, стягувач [PERSON] , а також не спростовані відповідачкою [PERSON] . Згідно з частиною\~другою\~статті\~197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Дана норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Лише за наявності обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Заявляючи позов, [PERSON] посилався як на обставину, яка має істотне значення для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, на те, що судовим рішенням виключено з актового запису про народження дитини відомості про нього як батька дитини. Аліментний обов`язок позивача був заснований на факті батьківства, а виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що [PERSON] не є біологічним батьком дитини, підтверджує, що позивач не є (і, відповідно, ніколи не був) батьком дитини. Таким чином, виключення запису про батьківство є обставиною, що має істотне значення у розумінні частини другої статті 197 СК України, і, відповідно, є підставою для звільнення особи від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за період, коли така особа була записана батьком дітей. Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 477/1165/20, провадження № 61- 19171св20. Також, виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що відсутні підстави для подальшого стягнення з [PERSON] аліментів на дитину на користь відповідачки [PERSON] , За таких обставин суд доходить висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про припинення стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , що стягуються на виконання судового наказу Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19липня 2019 року у справі № 233/4157/19, а також про звільнення [PERSON] від сплати заборгованості по аліментам на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмір 398997,34 грн. Щодо вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів суд дійшов до наступного. Частиною\~першою\~статті\~1212 ЦК України\~передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Правовий аналіз статті\~1212 ЦК України\~і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею\~11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно з пунктом першим частини\~першої\~статті\~1215 ЦК України\~не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Згідно зі статтею\~129-1 Конституції України\~судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. За загальним правилом, передбаченим частиною\~першою\~статтею\~1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню. Аналіз частини\~першої\~статті\~1215 ЦК України\~свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18). При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. ЦК України\~закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті\~12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів. Суд зазначає, що визнання [PERSON] факту, що [PERSON] не є батьком її сина [PERSON] , [INFO] , без врахування усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, не є підставою вважати, що позивачем спростована презумпція добросовісності набувача аліментів. Відповідно до положень статті\~179 СК України\~аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до\~Цивільного кодексу України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини. У справі, що розглядається, аліментні кошти витрачались на утримання дитини за відсутності будь-якої несумлінності з боку останньої, зворотного позивачем не доведено. Враховуючи, що дитина не має біологічно встановленого батька, який має обов`язок її утримувати, повернення отриманих за тривалий час аліментів може зашкодити інтересам дитини та поставити під загрозу її право на належний рівень життя та гармонійний розвиток її особистості. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Враховуючи те, що відповідно до частини\~першої\~статті\~179 СК України\~саме малолітня дитина є власником одержаних на її утримання аліментів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимоги позивача про повернення сплачених на утримання дитини аліментів не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема і статті\~1215 ЦК України. Зазначені висновки зроблені в постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 677/876/21, провадження № 61-3352св22, які суд враховує при застосуванні норм права до виниклих правовідносин відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України. За відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дитини та якими розпоряджалась її мати в інтересах дитини, суд не вбачає правових підстав для стягнення їх з відповідача на користь позивача як безпідставно набутих. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується судом відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Так, згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. За змістом п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі№ 755/9215/15-цта в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі№ 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі№ 648/1102/19та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц. Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: partial