Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-01 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач, позикодавець) звернулась до Павлоградського міськрайонного суду суд Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач, позичальник), [PERSON] (надалі за текстом - третя особа), про стягнення 60 000,00 дол. США. Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору позики від 01.11.2019 (надалі за текстом - Договір від 01.11.2019) у частині своєчасного повернення позики, з огляду на що, позивач просить суд стягнути з відповідача 13045,00 дол. США (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог). Відповідач та третя особа заперечують проти позову виходячи з того, що Договір від 01.11.2019 є фіктивним. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду суд Дніпропетровської області від 05.05.2023 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі №185/5919/23. 01.08.2023 до суду від відповідача надійшов відзив. 02.08.2023 до суду від третьої особи надійшов відзив. 17.08.2023 до суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог та повернення судового збору. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду суд Дніпропетровської області від 10.10.2024 справу №185/5919/23 передано на розгляд Подільському районному суду міста Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу цивільної справи між суддями, справу передано для розгляду судді Гребенюку В.В. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 27.11.2024 справу №185/5919/23 прийнято до розгляду, вирішено здійснювати розгляд в загальному позовному провадженні та призначено підготовче засідання. Також, позивач звернулась до Павлоградського міськрайонного суду суд Дніпропетровської області з позовом до відповідача та третьої особи про стягнення 53 600,00 дол. США. Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору позики від 27.12.2019 (надалі за текстом - Договір від 27.12.2019) у частині своєчасного повернення позики, з огляду на що, позивач просить суд стягнути з відповідача 43 600,00 дол. США (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог). Відповідач та третя особа заперечують проти позову виходячи з того, що Договір від 01.11.2019 є фіктивним. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду суд Дніпропетровської області від 14.06.2023 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі №185/7806/23. 18.07.2023 до суду від відповідача надійшов відзив. 28.07.2023 до суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог та відповідь на відзиву. 10.08.2023 до суду від відповідача надійшли заперечення. 17.08.2023 до суду від третьої особи надійшов відзив. 25.08.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив та пояснення. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду суд Дніпропетровської області від 31.08.2023 витребувано докази, на виконання вимог якої 21.09.2023, 23.10.2023 та 30.11.2023 надійшли витребувані докази. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду суд Дніпропетровської області від 06.12.2024 справу №185/7806/23 передано на розгляд Подільському районному суду міста Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу цивільної справи між суддями, справу передано для розгляду судді Левицькій Я.К. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 03.01.2025 справу №185/7806/23 прийнято до розгляду, вирішено здійснювати розгляд в загальному позовному провадженні та призначено підготовче засідання. 15.01.2025 до суду від позивача надійшло клопотання про об`єднання справ в одне провадження. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 21.01.2025 об`єднано в одне провадження справи №185/5919/23 та №185/7608/23. У підготовчому засіданні 13.03.2025 судом закрито провадження у частині позовних вимог до [PERSON] , залучено третю особу, прийнято до розгляду заяви про зменшення позовних вимог, закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання учасники судової справи не прибули. За змістом ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За наведених обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні за відсутності учасників справи, запобігаючи при цьому безпідставному затягуванню розгляду справи. У судовому засіданні судом було прийнято, складено і підписано вступну та резолютивну частини рішення. Розглянувши матеріали справи та дослідивши докази, суд встановив наступне. Між позивачем та відповідачем було укладено Договір від 01.11.2019 відповідно до п.1.1. якого за цим Договором позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Даний Договір не передбачає нарахування процентів (Договір є безпроцентним), або надання інших залів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, а сума грошових коштів (сума позики). ІІЮ отримана Позичальником є обов`язковою до повернення Позикодавцю (п.1.3. Договору від 01.11.2019). Розмір позики за цим Договором становить 60 000,00 дол. США (п.2.1. Договору від 01.11.2019). Позика вважається наданою Позикодавцем Позичальнику з моменту передання грошових коштів, що підтверджується розпискою Позичальника, яка засвідчує передання йому грошової суми, визначеної в п. 2 і нього Договору (п.2.3. Договору від 01.11.2019). Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві позику у строк до 31.08.2020 (п.3.1. Договору від 01.11.2019). У випадку пред`явлення Позикодавцем вимоги про повернення позики раніше строку, зазначеного в п. 3.1. Договору, Позичальник зобов`язується повернути її протягом 14 (чотирнадцяти) днів від дня вислання (передання) такої вимоги Позикодавцем Позичальнику (п.3.3. Договору від 01.11.2019). Позика вважається повернутою в момент передання Позичальником грошової суми що позичалась Позикодавцеві в повному обсязі (п.4.2. Договору від 01.11.2019). Договір вважається укладеним з моменту надання позики Позичальнику (п.5.1. Договору від 01.11.2019). Ціна Договору складається з загальної суми наданої Позикодавцем Позичальнику грошових коштів сума позики) протягом всього строку дії Договору (п.5.3. Договору від 01.11.2019). У пунктах 9.2. та 9.3. Договору від 01.11.2019 сторони дійшли згоди про наступне. Укладаючи цей Договір позичальник свідчить, що: - він не приховує обставин, які мають істотне значення для цього Договору; - унаслідок укладення нього Договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, у тому числі неповнолітніх (малолітніх), непрацездатних дітей та інших осіб, яких він зобов`язаний утримувати за законом чи договором; - договір не укладається під впливом тяжкої для нього обставини: - він не визнаний недієздатним чи обмежено дієздатним; - укладення цього Договору відповідає його інтересам; - волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі; - умови Договору зрозумілі та відповідають реальній домовленості Сторін; - чоловік (дружина) згоден (згодна) з укладенням цього Договору. Сторони підтверджують, що у тексті цього Договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються позики. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього Договору і не відображені у його тексті, після підписання Договору не матимуть юридичної сили, але можуть використовуватися при тлумаченні умов Договору. Також, між позивачем та відповідачем було укладено Договір від 27.12.2019, який містить аналогічні умови договору, як і Договір від 01.11.2019, окрім того що відповідно до п.2.1. Договору від 27.12.2019 розмір позики за цим Договором становить 53 600,00 дол. США Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позивач на виконання умов Договорів надав відповідачу позику у сумі 113 600,00 дол. США, що підтверджується Розписками від 01.11.2019 та 27.12.2019. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Так, суд зазначає, що Договір містить умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України). Відповідач повернув позивачу всього разом 56 955,00 дол. США, відомості про що наявні в розписці від 27.12.2019. Позивач пред`явив відповідачу вимоги про повернення позики, проте, вимоги не були вручені відповідачу та повернулись за закінченням терміну зберігання (докази направлення містяться в матеріалах справи). Відповідно до умов Договорів строк повернення позики є таким, що настав. Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору від 27.12.2019 та від 27.12.2019 у частині своєчасного повернення позики, з огляду на що, позивач просить суд стягнути з відповідача 56 645,00 дол. США (з урахуванням заяв про зменшення позовних вимог). Відповідач та третя особа заперечують проти позову виходячи з того, що Договори від 01.11.2019 та 27.12.2019 є фіктивним, оскільки кошти насправді спрямовались на фінансування ТОВ «Київ-Фармація». Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Водночас Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання на території України грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами. Гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які укладаються та виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висновувала, що у цивільному законодавстві відсутня заборона на укладення правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги. Такий підхід до розуміння правової природи іноземної валюти, як валюти зобов`язання, є усталеним і послідовним у практиці Великої Палати Верховного Суду (див., наприклад, Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17). У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18). У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні (Постанова ВП ВС від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц). Суд зазначає, що зобов`язання у Договорі визначено, як обов`язок повернути борг у іноземній валюті - доларах США, а належним виконанням зобов`язання є повернення суми боргу у доларах США. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч.2 ст. 533 ЦК України). Враховуючи вищезазначене, а також те що станом на дату ухвалення рішення обов`язок по поверненню кредитних коштів у заявленому розмірі настав, заборгованість відповідача з позики в розмірі 56 645,00 доларів США належним чином доведена, та відповідачем не спростована, а тому, вимоги позивача в стягнення коштів з відповідача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Доводи відповідача та третьої особи про фіктивність Договорів від 01.11.2019 та від 27.12.2019, суд відхиляє виходячи з наступного. Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо. Позивач вказує, що отримання самого кредиту, його повернення та сплата відсотків здійснюється не позичальником, а іншою особою , а позивач виступає лише особою від якої здійснюються такі розрахунки. Отже, за висновком позивача, оскільки позичальник коштів отримувати не буде, то і не виникає обов`язок по їх поверненню, а Біржа виступає поручителем щодо виконання договірних зобов`язань, а відтак, Договір не був спрямований на реальне настання наслідків обумовлених ним. Судом встановлено, що Договір підписаний сторонами, що свідчить про їх згоду з визначеними умовами. Зі змісту Договору вбачається, що в ньому визначено всі основні істотні умови, характерні для такого виду договору. Поруч з цим, матеріали справи не містять доказів належного виконання позичальником обов`язків за Договором. Отже, сторони після укладення Договору вчинили дії спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цим Договором. А відтак. суд відхиляє доводи позивача про те що Договір не був спрямований на реальне настання наслідків. Стаття 1051 ЦК України визначає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Матеріали цієї справи не містять доказів того, що позичальник, оскаржував договір позики з підстав, визначених ч.1 ст.1051 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідач та третя особа під час розгляду справи не надали суду доказів, що внаслідок укладення Договору були порушені їх особисті права чи інтереси. Крім того, під час розгляду справи не встановлено обставин внаслідок, яких Договори від 01.11.2019 та від 27.12.2019 можуть бути визнані недійсними. Крім цього, судом враховано, що умови Договорів від 01.11.2019 та від 27.12.2019 не містять відомостей про фінансування ТОВ «Київ-Фармація» та що у пунктах 9.2. та 9.3. мітяться умови про те, що укладаючи цей Договір позичальник свідчить, що: - він не приховує обставин, які мають істотне значення для цього Договору; - унаслідок укладення нього Договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, у тому числі неповнолітніх (малолітніх), непрацездатних дітей та інших осіб, яких він зобов`язаний утримувати за законом чи договором; - договір не укладається під впливом тяжкої для нього обставини: - він не визнаний недієздатним чи обмежено дієздатним; - укладення цього Договору відповідає його інтересам; - волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі; - умови Договору зрозумілі та відповідають реальній домовленості Сторін; - чоловік (дружина) згоден (згодна) з укладенням цього Договору. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлені вимоги, не доведено порушення прав позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача з огляду на задоволення позовних вимог.

Outcome: approved