Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-02 00:00:00

19 лютого 2025 року заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури звернулася до суду з позовом, в якому просить конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області земельну ділянку [PERSON] , площею 11,0589 га, з кадастровим номером 4823384100:04:000:0090, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах Шевченківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (колишня Полігонівська сільська рада Жовтневого району Миколаївської області). Стягнути з відповідача на користь Миколаївської обласної прокуратури судовий збір. В обґрунтування зазначила, що [PERSON] , який є громадянином Республіки Білорусь, на підставі розпорядження голови Жовтневої районної державної адміністрації від 30 серпня 2004 року № 391-р, згідно зі списком- додатком, передано у власність земельну ділянку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Полігонівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. На підставі вказаного розпорядження [PERSON] 23 листопада 2004 року видано державний акт серії МК, №099594, на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4823384100:04:000:0050, площею 11,06 га. Відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, при державній реєстрації вказаної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі 13 лютого 2018 року, останній в автоматичному режимі присвоєно кадастровий номер 4823384100:04:000:0090. У свою чергу, кадастровий номер 4823384100:04:000:0050 перенесено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до Державного земельного кадастру 03 березня 2016 року та наразі рахується за іншим громадянином. Право власності за [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 4823384100:04:000:0090 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано 15 березня 2018 року за № 25326313. 10 січня 2020 року між [PERSON] та ТОВ «Украгро Траст» укладено договір емфітевзису, яким [PERSON] надав товариству право використовувати земельну ділянку з кадастровим номером 4823384100:04:000:0090 для сільськогосподарських потреб на підставі емфітевзису, термін використання складає 50 років, про що у Державному реєстрі речових прав 13 квітня 2020 року вчинено запис № 36278096. В подальшому, між ТОВ «Украгро Траст» та ТОВ «Югагротраст 2022» був укладений договір купівлі-продажу (відчуження) права користування земельною ділянкою від 12 червня 2023 № 107/23, яким ТОВ «Югагротраст 2022» прийняв право користування на умовах оренди земельної ділянки з кадастровим номером 4823384100:04:000:0090, площею 11,0589 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (запис № 36278096). Відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 410869914, державного акту на право власності на земельну ділянку та змісту вищевказаних договорів, країною громадянства/реєстрації [PERSON] є Республіка Білорусь, а його особу встановлено на підставі паспорту іноземця, серія та номер: [NUMBER] , виданого 22 липня 2013 року Івацевичським РОВД Брестської області. Відповідач паспортом громадянина України не документувався. Враховуючи, що [PERSON] має статус нерезидента та при використанні ним зазначеної вище земельної ділянки сільськогосподарського призначення наявні порушення вимог ст. ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України (далі ЗК України), просить конфіскувати її у власність держави. Прокурор в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, пояснила про вищевикладене та просила позов задовольнити. Позивач Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання свого представника не направило. В матеріалах справи міститься лист представника позивача з проханням розглядати справу без його участі. Заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач в судові засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відповідно до частини 7, 11 статті 128 ЦПК України вважається таким, що повідомлений судом належним чином про час і місце розгляду справи. Відзив відповідачем не подано. Третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Югагротраст 2022» у судове засідання свого представника не направила,\~причини неявки\~суду не\~повідомила,\~відповідно до\~частини 7\~статті 128\~ЦПК України\~вважається такою,\~що повідомлена\~судом належним\~чином про\~час і\~місце розгляду\~справи. Третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Украгро Траст» у судове засідання свого представника не направила,\~причини неявки\~суду не\~повідомила,\~відповідно до\~частини 7\~статті 128\~ЦПК України\~вважається такою,\~що повідомлена\~судом належним\~чином про\~час і\~місце розгляду\~справи. Справа розглядається в порядку загального позовного провадження про що постановлена суддею 21 лютого 2025 року ухвала. 17 квітня 2025 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду. 24 червня 2025 року судом під час розгляду справи у судовому засіданні, без виходу до нарадчої кімнати, прийнято рішення про розгляд справи в порядку\~заочного провадженняза правилами загального позовного провадження. Вислухавши думку прокурора, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, суд дійшов наступного висновку. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) визначені нормами Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та ЗК України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право», право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про міжнародне приватне право», виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Оскільки спірна земельна ділянка, яка належить до нерухомого майна згідно з ч. 1 ст. 181 ЦК України, знаходиться на території України, то на неї поширюється дія норм національного права України. За змістом положень ст. 41 Конституції України, ст. ст. 319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Власність зобов`язує. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 2 ст. 325 ЦК України фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України). Як вбачається з матеріалів справи на підставі розпорядження голови Жовтневої районної державної адміністрації від 30 серпня 2004 року № 391-р, згідно зі списком додатку, [PERSON] передано у власність земельну ділянку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Полігонівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, загальною площею 11,06 га. (а.с. 12-14). На підставі вказаного розпорядження на ім`я [PERSON] 23 листопада 2004 року видано державний акт серії МК, №099594, на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4823384100:04:000:0050, площею 11,06 га (а.с. 15). З огляду на лист Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 15 січня 2025 року № 10-14-0.61-258/2-25, відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, при державній реєстрації належної [PERSON] земельної ділянки у Державному земельному кадастрі 13 лютого 2018 року, їй в автоматичному режимі присвоєно кадастровий номер 4823384100:04:000:0090. Кадастровий номер 4823384100:04:000:0050 перенесено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до Державного земельного кадастру 03 березня 2016 року та наразі рахується за іншим громадянином. Право власності за [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 4823384100:04:000:0090 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано 15 березня 2018 року за № 25326313 (а.с. 47). Тобто, [PERSON] на даний час є власником земельної ділянки з кадастровим номером 4823384100:04:000:0090, площею 11,0589 га. Відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 410869914, державного акту на право власності на земельну ділянку та змісту вищевказаних договорів, країною громадянства/реєстрації [PERSON] є Республіка Білорусь, а його особу встановлено на підставі паспорту іноземця, серія та номер: [NUMBER] , виданого 22 липня 2013 року Івацевичським РОВД Брестської області (а.с. 32). Крім того, відповідно до інформації УДМСУ в Миколаївській області від 28 квітня 2023 року [PERSON] паспортом громадянина України не документувався. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що [PERSON] громадянство України в установленому законодавством порядку ніколи не набував, документи, що посвідчують таке громадянство компетентними органами йому ніколи не видавались, натомість дана особа є громадянином Республіки Білорусь та документований національним паспортом іноземця (паспортом громадянина Республіки Білорусь). З огляду на Повні витяги з державного реєстру актів цивільного стану громадян про відсутність актового запису цивільного стану від 28 січня 2025 року № 00049030306 та № 00049031862 відсутній актовий запис про смерть та про зміну прізвища щодо [PERSON] , [INFO] (а.с. 52-54). Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено ЗК України. Частиною 3 ст. 1 ЗК України визначено, що використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Частинами 2, 3 ст. 78 ЗК України передбачено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, ЗК України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Суб`єктами права приватної власності на землю згідно зі ст. 80 ЗК України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте з урахуванням змісту ч. 2 ст. 81 та інших норм ЗК України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Водночас, ЗК України чітко визначені підстави набуття права власності на землі іноземцями та особами без громадянства. Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства відповідно до ч. 2 ст. 81 ЗК України можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно з ч. 3 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Відповідно до ч. 4 ст. 22 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземним громадянам, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. З аналізу положення ст. ст. 22, 81 ЗК України можливо зробити висновок, що іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати право власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення на підставі цивільно-правових угод та прийняття спадщини, а на землі сільськогосподарського призначення лише шляхом прийняття спадщини, інших підстав для отримання земель сільськогосподарського призначення у власність даною категорією громадян не передбачено. З системного аналізу норм земельного законодавства можна зробити висновок, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати тільки громадянам України. Однією з підстав припинення права власності на земельну ділянку за ст. 140 ЗК України є конфіскація за рішенням суду. Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Згідно зі ст. 356 ЦК України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Статтею 145 ЗК України встановлено вимогу припинення права власності на земельну ділянку особи, якій земельна ділянка не може належати на праві власності. Так, відповідно до ч. 1 ст. 145 ЗК України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі невиконання цієї вимоги настають наслідки, передбачені ч. ч. 2, 4 ст. 145 ЗК України, а саме, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ураховуючи те, що право власності відповідно до ст. 125 ЗК України виникає після одержання власником документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації, після чого на зазначені правовідносини повністю поширюються гарантії права власності, то обчислення річного строку «добровільного» відчуження слід починати від часу одержання іноземним громадянином чи особою без громадянства державного акта на право приватної власності на земельну ділянку. Як було встановлено судом, державна реєстрація спірної земельної ділянки проведена 23 листопада 2004 року на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер МК 099594, земельна ділянка сформована, та право власності за [PERSON] на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано 15 березня 2018 року за № 25326313. Водночас, [PERSON] , будучи іноземним громадянином, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення не відчужив її. Як на доказ відсутності наміру відповідача виконати вимоги Закону щодо відчуження спірної земельної ділянки прокурор посилається на те, що 01 березня 2018 року між [PERSON] та ТОВ «Діонісій VN», був укладеноий договір оренди спірної земельної ділянки, про що у Державному реєстрі речових прав 15.03.2018 вчинено запис № 25327136 (а.с. 16 зворотня сторона). Строк дії договору 49 років (пункт 3.1 Договору оренди землі) (а.с. 18-20, 21). В подальшому, між ТОВ «Діонісій VN» та ТОВ «Украгро Траст» 10 жовтня 2019 року був укладений договір суборенди земельної ділянки з кадастровим номером 4823384100:04:000:0090, який достроково розірваний, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 13 квітня 2020 року внесені відповідні відомості (а.с. 22-24, 27). 10 січня 2020 року між [PERSON] та ТОВ «Украгро Траст» укладено договір емфітевзису, яким [PERSON] надав товариству право використовувати земельну ділянку з кадастровим номером 4823384100:04:000:0090 для сільськогосподарських потреб на підставі емфітевзису, термін використання складає 50 років, про що у Державному реєстрі речових прав 13 квітня 2020 року вчинено запис № 36278096 (а.см. 28-30). 12 червня 2023 року між ТОВ «Украгро Траст» та ТОВ «Югагротраст 2022» був укладений договір купівлі-продажу (відчуження) права користування земельною ділянкою № 107/23, яким ТОВ «Югагротраст 2022» прийняло право користування на умовах оренди земельної ділянки з кадастровим номером 4823384100:04:000:0090, площею 11,0589 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (запис № 36278096) (а.с. 31). Вказане опосередковане підтверджує відсутність наміру відповідача виконати вимоги Закону щодо відчуження спірної земельної ділянки. Враховуючи викладене, встановивши, що [PERSON] , як іноземець, набув 23 листопада 2004 року право власності на спірну земельну ділянку сільськогосподарського призначення, водночас не відчужив її протягом строку, встановленого статтею 81 ЗК України, суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду на підставі статті 145 ЗК України, а тому позовні вимоги прокурора є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із ч. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного нагляду (контролю), зокрема, в агропромисловому комплексі, в частині дотримання вимог земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Відповідно до Положення Головне управління здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі за веденням державного обліку і реєстрації земель, достовірністю інформації про наявність та використання земель; за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; проведенням землеустрою, виконанням заходів, передбачених проектами землеустрою; дотриманням вимог земельного законодавства органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування з питань передачі земель у власність та надання у користування, у тому числі в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах; проводить відповідно до законодавства моніторинг земель та їх охорону; здійснює державний нагляд у сфері землеустрою; здійснює ведення Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку; забезпечує створення, формування і ведення регіонального та місцевого фонду документації із землеустрою. Таким чином, враховуючи зазначені положення законодавства саме ГУ Держгеокадастру у області є уповноваженим органом щодо здійснення державного нагляду (контролю) в частині дотримання вимог земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності та в даному випадку, з урахуванням ч. ч. 2, 4 ст. 145 ЗК України, звернення до суду із позовом про конфіскацію вказаної земельної ділянки. Згідно зі статтею 131-1 Конституції України визначено повноваження прокуратури здійснювати представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку , що визначені законом. Право звернення прокурора до суду в інтересах держави передбачено статтею 56 ЦПК України та статтею 23 Закону України «Про прокуратуру». Так, відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушенням інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно з ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. В даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що [PERSON] порушив визначену ст. ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 80, 81, 145 ЗК України процедуру використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення та як іноземний громадянин не відчужив її упродовж року після набуття права власності. На даний час він без перешкод використовує спірну земельну ділянку, отримуючи дохід на території України. Таким чином, враховуючи викладене, на підставі ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», суд вважає, що наявні підстави для пред`явлення цього позову прокурором в інтересах держави в особі Миколаївської районної державної адміністрації. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь Миколаївської обласної прокуратури судовий збір, сплачений ним при поданні позову у сумі 3056,19 грн.

Outcome: approved