Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

20.09.2023 року [PERSON] звернулася до Новобузького районного суду Миколаївської області з позовом до Фермерського господарства «Агро 1», у якому просив припинити дію договору оренди землі за №19/2013 площею 5,91 га. від 28.05.2013 року, укладений між його покійним батьком [PERSON] та ФГ «Агро 1» в особі його директора Герасименко Дениса Олександровича терміном до 31.12.2062 року шляхом його дострокового розірвання; стягнути з відповідача ФГ «Агро 1» на його користь орендну плату за договором оренди землі, судові витрати та витрати на правничу допомогу. Свої вимоги позивач мотивував тим, покійний батько позивач [PERSON] мав у своїй власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,91 га, кадастровий номер 4824580400:03:000:0248, яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 035683. 09.04.2013 року покійний [PERSON] склав на ім`я [PERSON] довіреність, якою надав останньому право розпоряджатися вказаною земельною ділянкою, і на підставі якої [PERSON] від імені батька позивача уклав договір про оренду земельної ділянки за №19/2013 площею 5,91 га із ФГ «АГРО 1» в особі його директора [PERSON] терміном до 31 грудня 2062 року. Під час розгляду в Новобузькому районному суді Миколаївської області справи за №481/368/22 відповідач [PERSON] пояснив суду про те, що він уклав від імені батька позивача договір оренди землі №19/2013 та він отримував від імені батька позивача орендну плату і її віддавав померлому. Так як, відповідач [PERSON] не надав кошти для придбання померлим житлового будинку в місті Новому Бузі, останній скористався змістом ст.. 1233 -1236, 1248, 1254 ЦК України та нотаріально посвідчив заповіт на ім`я позивача відносно земельної ділянки площею 5,91 га за кадастровим №482450400:03:000:0245. Після смерті [PERSON] позивач став спадкоємцем земельної ділянки площею 5,91 га за кадастровим № 482450400:03:000:0245 згідно нотаріально завіреного заповіту та подала заяву про відкриття спадщини. Оскільки, позивач за весь час користування земельною ділянкою не сплачував покійному [PERSON] , а після його смерті - позивачу [PERSON] , як спадкоємиці, орендну плату, тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав, з даним позовом. За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2023 року матеріали справи передані до провадження судді Вжещ С.І. Ухвалою судді від 21.09.2023 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. 27.09.2023 року позивачем усунені недоліки, вказані в ухвалі судді від 21.09.2023 року. Ухвалою судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 29.09.2023 року провадження у справі відкрито та справу призначено в порядку загального позовного провадження до підготовчого судового засідання. Ухвалою судді від 29.09.2023 року заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову повернено заявнику. 18.10.2023 року від представника відповідача ФГ «Агро1» Хлівницької О.В. надійшов відзив в якому вона зазначила про безпідставність позовних вимог. Зазначила, що 28 травня 2013 року особисто між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) - орендодавцем та Фермерським господарством «АГРО 1» в особі [PERSON] - орендарем, було укладено та підписано Договір оренди землі під номером 19/2013. Договір оренди був підписаний особисто [PERSON] , гроші за орендну плату отримувались [PERSON] згідно довіреності № 537 від 09.04.2013 року та передавались нарочно орендодавцю. Якщо б останній не отримував плату за договором оренди з моменту укладення договору, то мав особисто звернутись з претензією до ФГ «АГРО-1» про несплату орендної плати, але на протязі всього часу не зробив цього. Відсутність вимоги - претензії про заборгованість сплати орендної плати за договором оренди №19/2013, є прямим підтвердженням відсутності заборгованості ФГ «АГРО-1» перед [PERSON] . Також підтвердженням виплати орендної плати за договором оренди №19/2013 за користування земельною ділянки за кадастровим номером 4824580400:03:000:0248 є видаткові касові ордери (№56 від 10.10.2013 про сплату оренди за 2013 рік за договором 19/2013 та 20/2013, №89 від 03.11.2014 про сплату оренди за 2014 рік за договором 19/2013 та 20/2013, №75 від 18.09.2015 про сплату оренди за 2015 рік за договором 19/2013 та 20/2013, №23 від 10.03.2016 про сплату оренди за 2016 рік за договором 19/2013 та 20/2013та №28 від 25.03.2016 про сплату оренди за 2017/2018/2019/2020 рік за договором 19/2013 та 20/2013) та податкові декларації подані до Головного управління ДПС у Миколаївській області, Новобузької ДПІ (відповідно до вимог Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (зі змінами та доповненнями) податкові зобов`язання з плати за землю обчислюються з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (пункт 287.1 статті 287 Податкового кодексу України) та за даними Державного земельного кадастру (пункт 286.1 статті 286 Податкового кодексу України) або на підставі договору оренди земельної ділянки (стаття 288 Податкового кодексу України), тобто платником орендної плати за земельні ділянки є орендар відповідної земельної ділянки. Після смерті попереднього орендодавця, орендар, не знає, хто саме вступив у спадщину і кому він має сплачувати орендну плату. Згідно статті 257 Цивільного кодексу України - особа яка набула у порядку спадкування право власності на земельну ділянку має право на отримання орендної плати у повному обсязі згідно з умовами договору оренди за період, який фактично її не отримувала. В разі відмови орендаря щодо сплати орендної плати більше ніж за 3 роки, варто звернути увагу на строк позовної давності (це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) яка становить 3 роки Особа протягом одного місяця з дня набуття права власності на земельну ділянку зобов`язана повідомити про це орендаря (частина третя статті 148 1 Земельного кодексу України ). Повідомлення надсилається орендарю рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку. Так як, орендар в особі [PERSON] , як директора ФГ «АГРО 1» не отримував ніяких повідомлень про спадкоємців та вимогу про виплату орендної плати, кошти, які було призначені для виплати орендної плати залишались в касі, для подальшої виплати належному спадкоємцю. Згідно договору оренди №19/2013 п. 3.1 орендна плата становить 4000 (чотири тисячі) гривень. Згідно пункту 3.4 обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється без урахування індексації. Тому сума боргу перед спадкоємцем за земельною ділянкою кадастровий номер 4824580400:03:000:0248 виникла лише з моменту смерті орендодавця [PERSON] , а саме з 10 жовтня 2021 року і становить 12 000 (дванадцять тисяч) гривень 00 копійок. Орендар, ФГ «Арго 1» не відмовляється від свого обов`язку сплачувати орендну плату за користування земельної ділянки належному спадкоємцю, але після того, як останній належним чином повідомить про це його. Відповідач не порушував істотні умови договору оренди, оскільки протягом 2013-2020 року сплачував орендну плату орендодавця, більш того протягом 2013 -2022 років сплачував податки на землю замість орендодавця, власника земельної ділянки. З вищезазначеного можливо зробити висновок, що в даному випадку в діях орендаря ФГ «АГРО 1» в особі директора [PERSON], відсутній склад для юридичної відповідальності за несвоєчасну сплату орендної плати та розірвання договору оренди, тому позовна заява не підлягає задоволенню, так як фактично заборгованість по орендній платі відсутня та виникла з незалежних від відповідача причин, так як цю заборгованість було штучно створено позивачем. Ухвалою суду від 18.10.2023 року задоволено заяву представника відповідача про відвід судді Вжещ С.І. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2023 року, матеріали цивільної справи передано судді Васильченко-Дрига Н.О. Ухвалою судді Новобузького районного суду Миколаївської області Васильченко-Дриги Н.О. від 24.10.2023р. цивільну справу №481/1679/23 прийнято свого провадження та призначено підготовче судове засідання. 23.11.2023р. представником позивача змінено редакцію позовної заяви шляхом зазначення відповідачем [PERSON] та Фермерського господарства «Агро 1», з вимогою про дострокове розірвання договору оренди землі та солідарного стягнення з відповідачів орендної плати, судових витрат, та витрат на правничу допомогу. Ухвалою суду від 29.01.2024 заяву про самовідвід судді Васильченко-Дриги Наталі Олександрівни задоволено та цивільну справу передано до канцелярії суду для вирішення питання про її повторний автоматизований розподіл. Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 05.02.2024 року визначений новий головуючий суддя Уманська О.В. Ухвалою судді Уманської О.В. від 08.02.2024 року цивільну справу №481/1679/23 прийнято свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 06.03.2024 року підготовче судове засідання закрите та призначене до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному у позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи щоразу повідомлявся належним чином. Представник відповідача ФГ «Агро1» Хлівицька О.В. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд заслухавши пояснення учасників процесу, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 7.12.2023 року, № 1160 після смерті батька [PERSON] набула права приватної власності на земельну ділянку площею 5,9135 га, кадастровий номер 4824580400:03:000:0248, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Софіївської сільської ради ради Баштанського району Миколаївської області. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.12.2023 року № 52851028 (а.с.208,209 т.1). Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 288356368 від 03.1202021 року земельні ділянки площею 5,9135 га кадастровий номер 4824580400:03:000:0248 та площею 6,64 га, кадастровий номер 4824580400:03:000:0440 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, належить на праві приватної власності [PERSON] , перебувають в оренді ФГ «Агро-1» на підставі договорів оренди землі № 19/2013 та № 20/2013, виданих 28.05.2013 року, термін дії договорів до 31.12.2062 року (а.с.10 т.1). З часу відкриття спадщини на зазначену земельну ділянку позивач [PERSON] набув статусу орендодавця за договором оренди землі, укладеним її попереднім власником, тобто набула усіх прав та обов`язків за договором оренди, в тому числі й право на отримання орендної плати. Згідно з пунктом 13.5 договору перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору (а.с.55 т.1). Разом з тим, доказів повідомлення орендодавцем орендаря про перехід права власності на земельну ділянку та перехід прав і обов`язків за чинним договором оренди щодо даної земельної ділянки із зазначенням: кадастрового номера, місця розташування та площі земельної ділянки; прізвища, ім`я, по батькові нового власника; місця проживання нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів матеріали справи не містять. Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 13.07.2023 року у справі № 481/368/22, яке набрало законної сили, було у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на земельні ділянки, відмовлено. Даним рішенням встановлено, що 28.05.2013 року [PERSON] склав заповіт згідно якого заповів [PERSON] належну йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії МК №035683, земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 5,91 га, кадастровий номер 4824580400:03:000:0248, яка розташована в межах території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області та належну йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії І-МК №008147, земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,64 га, кадастровий номер 4824580400:03:000:0440, яка розташована в межах території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області. Пізніше, 27.02.2020 року [PERSON] склав інший заповіт згідно якого заповів [PERSON] належну йому земельну ділянку, площею 5,9135 га, кадастровий номер 4824580400:03:000:0248 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Частиною другою статті 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України та Законом України «Про оренду землі». Згідно з частиною першою статті 6, статті 35 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Спори, пов`язані з орендою землі, вирішуються у судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Частина 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» визначає, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Відповідно до частин першої, третьої статті 148-1 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки. Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов`язана повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). Повідомлення надсилається користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Частиною 3 статті 1223 ЦК України визначено, що спадщина належить спадкодавцю від дня відкриття спадщини. Тобто датою оформлення спадщини, а саме отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину не може обмежуватись можливість реалізації належних спадкоємцю прав власника від дня відкриття спадщини. На виконання положень статті 148-1 ЗК України, спадкоємець (новий орендодавець) повинен повідомити орендаря про прийняття ним спадщини та про перехід до нього прав та обов`язків за договором оренди. Отже, законом встановлено обов`язок особи у разі набуття права власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді на підставі чинного договору оренди землі, повідомити орендаря про факт переходу права власності на земельну ділянку, а також надати інформацію, що дозволить орендарю виконувати обов`язок зі сплати орендної плати, а також інші умови договору. Дотримання вищевказаних дій для власника, до якого перейшло право власності на земельну ділянку, є важливим етапом, спрямованим для налагодження виплати орендної плати за укладеним до переходу права власності договором. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 146/350/20, від 28 квітня 2021 року у справі № 341/245/19. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частинами першою і другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто неналежне виконання умов договору як і невиконання, також є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Саме про таке застосування зазначених норм права йде мова в висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеному в постанові від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18). Отже, за загальним правилом у разі наявності вини орендаря у систематичній несплаті орендної плати (два та більше випадки) орендодавець має право вимагати розірвання договору оренди землі. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з частиною першою статті 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Відповідно до наведених правових норм доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати подати докази тій стороні, яка несе обов`язок з доказування. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у разі його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим чи, навпаки, як це має місце при використанні презумпції, - існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Пунктом 3.1 спірного договору оренди визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі із каси господарства за видатковим документом. Отже сторонами в договорі визначено способи сплати орендної плати. Відповідачем надано копії видаткових касових ордерів про виплату орендної плати: від 10.10.2013 року в сумі 8000,00 грн за 2013 рік; від 03.11.2014 року в сумі 8000,00 грн за 2014 рік; від 18.09.2015 року в сумі 8000,00 грн за 2015 рік; від 10.03.2016 року в сумі 8000,00 грн за 2016 рік; від 25.03.2016 року в сумі 32000,00 грн за 2017 рік. У даній справі, позивачем [PERSON] не доведено виконання ним вимог ч.3 ст.148-1 ЗК України та направлення орендарю інформації про нового власника орендованої земельної ділянки, зокрема: місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). Натомість, сам же представник позивача у судовому засіданні надав лист вих. № 304 від 17.01.2025 від ФГ «Агро1» який звернувся до позивача [PERSON] з пропозицією укласти додаткову угоду до спірного договору у зв`язку із зміною орендодавця, та у зв`язку із виплатою [PERSON] орендної плати за 2021 - 2024 роки включно. Крім того позивачем не надано доказів того, що за життя [PERSON] починаючи з 2013 року звертався до відповідачів з вимогами про стягнення заборгованості за спірним договором оренди. За таких обставин вина відповідача ФГ «Агро1» у простроченні зобов`язання є недоведеною. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Останнім є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України). Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Схожий по суті висновок зроблений в п.8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». З урахуванням встановленого, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] не надано беззаперечних доказів систематичного (два і більше разів) невиконання умов договору оренди землі щодо сплати орендної плати, відтак позовні вимоги про розірвання договору оренди землі є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, належить віднести на її рахунок.

Outcome: dismissed