Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому просить скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію за її братом права власності на житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] . На обґрунтування позову посилається на те, що вказаний житловий будинок її батько ( [PERSON] ) подарував в рівних частинах, по , їй та її братові (відповідачу в справі [PERSON] ), що підтверджується договором дарування від 22.03.1989 р. У вересні 2024 вона дізналась, що її брат (відповідач в справі) зареєстрував за собою право власності на увесь будинок. Стверджує, що така реєстрація порушує її права, адже позбавляє її права власності на нерухоме майно, на яке вона має право за договором дарування частину будинку. Відновити її право можна лише шляхом скасування державної реєстрації будинку за відповідачем в цілому. Державний реєстратор відмовила в її письмовому зверненні про скасування такої реєстрації та реєстрації за нею права власності на частину будинку, тому звертається до суду. Про реєстрацію будинку в цілому за відповідачем дізналась з ухвали окружного суду про відкриття провадження, тому вважає, що строк на звернення до суду не пропустила. Відповідач відзиву на позов не подав. Третя особа Державний реєстратор Дубівської сільської ради Гарбарчук І.А. подала письмові пояснення по суті позову. Зазначає, що відповідач 09.11.2020 р. звернувся з заявою про здійснення реєстраційних дій, для реєстрації за ним вказаного будинку подав пакет усіх необхідних документів. Окрім того, згідно з відомостями державного земельного кадастру за ним була зареєстрована земельна ділянка за вказаною адресою з цільовим призначенням для обслуговування цього будинку. Тому проведено державну реєстрацію житлового будинку за відповідачем в цілому. 30.04.2024 відповідач подав заяву про скасування державної реєстрації, яку мотивував тим, що забув про наявність раніше прихованого ним договору дарування цього будинку. Відповідачу надана відповідь про неможливість задоволення його заяви. Аналогічно відмовлено в заяві позивачки про скасування за відповідачем державної реєстрації на будинок та реєстрацію за нею права на частину будинку. Вважає, що прийняте нею рішення про державну реєстрацію права власності на будинок за відповідачем є правомірним та таким, що відповідає закону, прийняте на підставі наданих відповідачем документів. У вирішенні спору покладається на розсуд суду. Представник третьої особи Овсієнко О.В. у поданих письмових поясненнях по суті позову вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Вважає, що у державного реєстратора відсутні були підстави для відмови у проведенні реєстраційних дій за заявою [PERSON] . Щодо договору дарування, то вважає, що цей договір не є належним доказом у справі, оскільки з нього неможливо встановити предмет договору дарування, яке саме індивідуально визначене було подаровано, не зазначена адреса будинку, що є його істотною умов договору. Окрім того, всупереч вимогам ст. 227 Цивільного кодексу УРСР, даний договір не був зареєстрований. Також, проект забудови будинку [PERSON] взагалі не співпадає з будівельним паспортом будинку відповідача, не по площі, не по розташуванню кімнат, сусіди, що зазначені акті виносу меж земельної ділянки, зовсім інші, що свідчить про існування двох різних будинків будинку [PERSON] та відповідача. Вважає, що [PERSON] подарував свій будинок, в якому живе його дружина, а не будинок, в якому живе відповідач та [PERSON] . Тому, право позивачки реєстрацією будинку за відповідачем не порушене. Також, звертає увагу суду на те, що на зворотній стороні договору є власноручний запис позивачки про те, що [PERSON] від дарування частини будинку відмовляється, отже даний факт є свідченням того, що позивач не претендувала на це майно. Отже позивачем пропущена позовна давність. Просить відмовити в позові. Ухвалою від 21.10.2024 р. відкрито провадження в справі. 19.11.2024 р. третя особа - Державний реєстратор Гарбарчук І.А. подала письмові пояснення на позов (а.с. 35, 58). У ході підготовчого провадження ухвалою суду від 20.02.2025 до участі в справі залучено третю особу на стороні відповідача - [PERSON] 10.04.2025 р. від представника третьої особи на стороні відповідача [PERSON] [PERSON] надійшли письмові пояснення з письмовими доказами. Ухвалою суду від 12.05.2025 р. підготовче провадження в справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала. Дала пояснення аналогічні наведеним в позові, додала, що позивачка вважала, що відповідач оформив за собою право на житлового будинку, і лише з ухвали Волинського окружного суду дізналась про порушення її прав шляхом реєстрації права на весь будинок. Інших житлових будинків їхній батько не мав, тому доводи [PERSON] не обґрунтовані. Інший спосіб захисту не буде ефективним для відновлення прав позивачки, оскільки наявність реєстрації будинку в цілому за відповідачем є перешкодою для реєстрації права власності позивачкою на її частину будинку. У судовому засіданні відповідач позов визнав. Повідомив, що не розповів сестрі про реєстрацію права власності на будинок за ним. Вважає, що цим порушуються її права, тому позов просить задовольнити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, суд ухвалив розглядати справу за їх відсутності. Суд, заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку. Відповідно до\~ст.\~328\~ЦК\~України право\~власності набувається\~на підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 182 ЦК \~України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 3, ч.4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з частиною першою статті\~15, ч. 1 ст.\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Стаття 82 ЦПК України\~визначає підстави звільнення від доказування. Відповідно до ч. 1\~ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Ч.4. ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З матеріалів справи встановлено такі обставини. Згідно з Свідоцтвом на забудову від 11.12.1985 р. (а.с.8-10, 14, 15) забудовник [PERSON] отримав дозвіл на будівництво житлового будинку площею 89,6 кв. м., житловою площею 54 кв м, на землях колгоспу «Правда». Згідно з довідкою від 13.03.1989 про право власності колгоспного двору на житловий будинок [PERSON] у відповідності до запису в погосподарській книзі виконавчого комітету сільської ради № 185 належить житловий будинок в с.Брунетівка площею 90 кв. м. 22.03.1989 року укладено договір дарування, за яким [PERSON] подарував, а громадяни [PERSON] і [PERSON] прийняли в дар в рівних частках житловий будинок, який знаходиться в с.Брунетівка Старовижівського району на присадибній ділянці земель колгоспу «Правда». На присадибній ділянці розміщений житловий будинок загальною площею 90 кв м. Згідно з договором будинок належить дарителю на підставі запису в погосподарських книгах Поліської сільської ради за № 185, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом тієї ж ради 13.03.1989 р. № 42. Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Старовижівської державної нотаріальної контори 22.03.1989 р., зареєстрований в реєстрі за № 304 (а.с.20). Рішенням Старовижівської селищної ради житловому будинку, який належить [PERSON] , присвоєно адресний номер [ADDRESS] (а.с.69). Договір дарування від 22.03.1989 не оспорений, не скасований і є чинним. Отже, за договором дарування позивачка та відповідач мають право власності на житловий будинок у розмірі по частині будинку кожен. Відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі підлягають державній реєстрації. Право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , площею 115, 5 кв.м., житлова площа 53 кв. м. зареєстровано 09.11.2020 р. за [PERSON] в цілому, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Державна реєстрація здійснена за заявою [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.11.2020 р. № 55101091 (а.с.62,64). Позивачка звернулась до державного реєстратора із заявою, в якій просила скасувати запис про державну реєстрацію будинку за відповідачем та провести за нею державну реєстрацію права власності на частину будинку згідно з договором дарування. Державний надала позивачці відповідь про те, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню чи вилученню (а.с.7,13). Реєстрація права власності відповідача здійснена державним реєстратором за результатами вивчення поданих документів, яких було достатньо для проведення такої реєстрації. Дії державного реєстратора в частині відмови в скасуванні державної реєстрації, за позовом відповідача, визнані правомірними рішенням від 01.11.2024 р. Волинського окружного суду. Відповідач визнає, що приховав відомості про наявність договору дарування під час подання державному реєстратору заяви про державну реєстрацію права власності та пакету документів. Таким чином, встановлено, що реєстрація житлового будинку за відповідачем в цілому позбавляє позивачку права на реєстрацію її права власності на частину будинку, отриманого на підставі договору дарування. Відтак порушене право позивачки підлягає захисту в спосіб, обраний позивачкою, а позов задоволенню. Щодо заяви представника третьої особи на стороні відповідача [PERSON] - [PERSON] про застосування позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256, ст. 257 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до положень ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність\~застосовується судом\~лише за\~заявою сторони\~у спорі,\~зробленою до\~винесення ним\~рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Третя особа посилається на наявність на примірнику договору дарування, наданому третьою особою, письмового запису від імені позивачки про відмову від належної їй частки будинку на користь відповідача, що може свідчити про те, що позивачка знала про порушення її права ще в момент вчинення нею такого запису, не може бути підставою для застосування позовної давності. Правочини щодо нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню, а нотаріально посвідчених договорів про відчуження позивачкою частини спірного будинку не надано. Необхідно також врахувати, що право позивачки порушене саме фактом державної реєстрації житлового будинку за відповідачем в цілому, що здійснена в 2020 р. Про порушення цього права позивачка дізналась в 2024 р. з ухвали Волинського окружного суду в справі за позовом відповідача про визнання дій неправомірними. Доказів на спростування вказаної обставини суду не надано. Оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що строк звернення до суду не пропущено. Крім того, заява про застосування позовної давності зроблена не стороною в справі, а третьою особою. Щодо доводів представника третьої особи [PERSON] [PERSON] про те, що договір дарування від 22.03.1989 не є належним доказом в справі, оскільки з нього не можливо встановити який саме будинок був предметом договору зважаючи на розбіжності в площі будинку, на обґрунтування чого додані також виписки з погосподарських книг, тому за відповідачем зареєстровано не той будинок, якого подарував [PERSON] , відтак право позивачки не порушено, то вони не є обґрунтованими. У договорі дарування від 22.03.1989 вказані правові підстави та зазначені відповідні документи, на яких [PERSON] володів будинком, якого подарував позивачці та відповідачу. Договір дарування від 22.03.1989 не оспорений і не скасований, отже є чинним. Питання про визнання цього договору недійсним не є предметом спору. Окрім того, необхідно врахувати, що рішенням від 01.04.2025 р. Волинського апеляційного суду в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , було відмовлено в позові про визнання за [PERSON] права власності на будинку по [ADDRESS] , в тому числі з тих підстав, що [PERSON] набув вказаний житловий будинок на підставі договору дарування від батька [PERSON] , то (а.с.169). Згідно з частиною першою\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга\~статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої\~статті 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом положень статей\~102,\~103 ЦПК України\~для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина перша, друга\~статті 12 ЦПК України). Згідно з частиною першою\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На виконання положень ст. 81 ЦПК України, з огляду на описані вище обставини справи, суд дійшов висновку, що позивач довела позовні вимоги, на які посилалася в позові, відтак позов необхідно задовольнити. Враховуючи, що позивач, як особа з інвалідністю другої групи на підставі п. 9\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, та враховуючи, що позов задоволено, то відповідно до вимог ч.2\~ст.4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved