Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-08 00:00:00

У березні 2025 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання права власності в порядку спадкування, в якому просив визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом на 73/225 ідеальної частки квартири [ADDRESS] , яка належала на праві власності його матері [PERSON] , котра померла [INFO] . В обґрунтування позову вказував, що 15 липня 1994 року [PERSON] (дід позивача) та члени його родини, до якої входили позивач та його мати [PERSON] , приватизували квартиру [ADDRESS] , у результаті чого квартира перейшла у спільну сумісну власність без виділення окремих часток, про що було видано органом приватизації - ЖКВ АТ «Кременчукнафтооргсинтез», свідоцтво про право власності на житло за № [NUMBER] . [INFO] [PERSON] помер та на підставі залишеного ним заповіту та свідоцтва про право на спадщину позивач отримав 2/3 частини від спадщини діда, а [PERSON] - 1/3 частини. Спадщина складалася з 1/3 частини квартири належної діду на час його смерті. Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 липня 2001 року позивач та його матір [PERSON] продали частину квартири у розмірі 6/25 (54/225), однак у договорі не було зазначено розміру часток, які кожен з власників відчужив за цим договором. [INFO] [PERSON] померла. З метою отримання свідоцтва про право власності на квартиру позивач звернувся до приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Піцула В.Ю., котрий 13 лютого 2024 року ухвалив постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину внаслідок невизначення часток у майні. Крім того рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 06 лютого 2025 р. у цивільній справі за № 524/11989/24 за позовом [PERSON] до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про визначення часток у спільній сумісній власності, було відмовлено у задоволенні позову. Позивач посилався на відсутність інших можливостей щодо вирішення спірного питання. У судове засіданні залучені до участі у справ учасники справи, котрі повідомлялися судом належним чином про час, дати та місце розгляду справи, не прибули повторно. Позивач [PERSON] заявлений позов підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в ньому, просив справу розглянути за його відсутності. Представник відповідача - Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області просив справу розглядати без участі їх представника, ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства. Треті особи - приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Піцул В.Ю. та [PERSON] просили справу розглядати за їх відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 06 лютого 2025 р., яке набрало законної сили, у цивільній справі за № 524/11989/24 за позовом [PERSON] до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про визначення часток у спільній сумісній власності, [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову з посиланням на невірно обраний та неефективний спосіб захисту законних прав та інтересів. Судом при розгляді вказаної справи, як це постає з рішення суду від 06 лютого 2025 р., були встановлені такі наступні обставини. У свідоцтві про право власності на житло від 15 липня 1994 року виданого ЖКВ АТ «Кременчукнафтооргсинтез» згідно з розпорядженням від 14 липня 1994 року № 476, зазначено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] та [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом від 05 травня 2000 року серія ABK № 380109 державний нотаріус Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори посвідчив, що на підставі заповіту, посвідченого цією нотаріальною контрою 30 вересня 1994 року, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , померлого [INFO] , є [PERSON] на 2/3 частки спадкового майна та [PERSON] на 1/3 частки спадкового майна. За договором купівлі-продажу від 25 липня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідович М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1610, [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] кімнату площею 14,1 кв м, що складає 6/25 частин квартири [ADDRESS] (а.с. 14). Відповідно до довідки, виданої КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області» від 24 січня 2024 року № 61/368, за даними архівного обліку станом на 28 грудня 2012 року зареєстровано нерухоме майно квартира, за адресою: [ADDRESS] , власники: [PERSON] та [PERSON] частка 19/25, [PERSON] частка 6/25. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Рішенням від 11 квітня 2024 року, Автозаводський районний суд міста Кременчука встановив факт належності [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) правовстановлюючих документів, а саме: свідоцтва про спадщину за заповітом та законом від 05 травня 2000 року серія ABK № 380109, зареєстрованого в реєстрі за № 841, виданого державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької нотаріальної контори Головко В.В.; свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 15 липня 1994 року, виданого ЖКВ АТ «Кременчукнафтооргсинтез»; договору купівлі продажу від 25 липня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідович М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1610. З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 лютого 2024 року № 65/02-31 убачається, що 13 лютого 2024 року до приватного нотаріуса звернувся [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 73/225 частки квартири після померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] ; інших заяв ніхто не подавав; інших спадкоємців, що своєчасно прийняли спадщину немає; за адресою: [ADDRESS] на час відкриття спадщини був зареєстрований син померлої [PERSON] . Оскільки [PERSON] та померла [PERSON] продали реально не виділені 6/25 часток квартири, без зазначення частки кожного з них, встановити склад спадкового майна, а саме ідеальну частку зазначеної вище квартири, що належить спадкодавцю, неможливо. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що за своєю суттю такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що «порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19)». У постанові Верховного Суду у складі КЦС від 18 січня 2023 року у справі № 466/1403/20 зазначено, що «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах: від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), від 17 вересня 2024 року у справі № 307/2463/16-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України). При розгляді справи за позовом [PERSON] про визначення часток суд вказав у рішенні від 06 лютого 2025 р., що заявлені у справі вимоги про визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим є неналежним способом захисту прав з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Крім того суд звернув увагу позивача, що у такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Крім того статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 16 ЦК України одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно зі ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як визначено ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно із ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1268, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як установлено у ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України. Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції положень Закону, що діяли на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією (254к/96-ВР), законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Вказані висновки щодо розмежування фактичного місця проживання та місця його реєстрації викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2021 року у справі за № 204/2707/19. Відповідно до абз. 2,3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19 зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. При цьому, у даному випадку нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину не у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру, а у зв`язку із невизначенням часток у праві власності на квартиру, що не було у подальшому здійснено ні нотаріусом, ні судом при розгляді справи 06 лютого 2025 року. Отже, суд констатує, що в судовому порядку захист права власності спадкоємця на спадкове майно є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та/або у судовому порядку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання права, зокрема - визнання права власності особи на майно. Звідси, позовом про визнання права власності є позадоговірний позов власника майна про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Необхідність у даному способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Право особи на звернення до суду за захистом своїх прав також закріплено у ст. 3 ЦПК України. На підставі наведених обставин вірогідно та достовірно постає той факт, що позивач як співвласник житлового приміщення, яке перебувало у спільній власності декількох осіб, та як спадкоємець, маючи постійне місце проживання у зазначеній квартирі, використав попередньо всі можливості у досудовому та судовому порядку щодо визначення часток у праві спільної сумісної власності та отримання свідоцтва про право на спадщину, які поза його волею не були реалізовані. Таким чином єдиним способом щодо вирішення питання про спадщину, реалізації законних прав та інтересів позивача на отримання спадщини, визнання на неї права, є подання позову про визнання права власності на спадкове майно. За даних обставин, на переконання суду, позовні вимоги в частині визнання права власності за [PERSON] у порядку спадкування за законом на 73/225 ідеальної частки квартири [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] , котра померла [INFO] , підлягають задоволенню. При цьому суд також виходить, що розмір частки спадкового майна було визначено позивачем вірно. Так, за результатами приватизації за життя діда та матері позивача квартира стала належати позивачу та його рідним на праві спільної сумісної власності. Оскільки між ними не виникали спори, а також вони не досягали згоди щодо визначення інших розмірів часток, то їх частки у праві спільної сумісної власності визнаються рівними, тобто по 1/3 ідеальних часток. Натомість після смерті [INFO] [PERSON] та на підставі залишеного ним заповіту та свідоцтва про право на спадщину позивач отримав 2/3 частини від спадщини діда, а [PERSON] 1/3 частини. Таким чином ідеальні частки у праві спільної власності на квартиру становили відповідно у позивача 5/9 (1/3 +2/3х1/3), а у матері позивача [PERSON] 4/9 (1/3 +1/3х1/3). За договором купівлі-продажу від 25 липня 2001 року позивач та [PERSON] продали частину квартири у розмірі 6/25 (54/225), однак у договорі не було зазначено розміру індивідуальних ідеальних часток кожного із них, а тому враховуючи принцип рівності долей кожного із співвласників при здійсненні такого відчуження фактично та юридично позивач та [PERSON] продали третій особі [PERSON] по 6/50 частин від належних їм ідеальних часток. Звідси після відчуження частини квартири третій особі позивачу належало 98/225 ідеальної частки у праві власності на квартиру (5/9 6/50), а [PERSON] 73/225 (4/9-6/50). Після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина, яка складалася зокрема з 73/225 ідеальної частки квартири [ADDRESS] , та яку фактично та юридично позивач прийняв. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи факт неподання відповідачем та третіми особами належних і допустимих доказів на спростування позову та встановлених обставин, дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання про судові витрати, суд приймає до уваги, що позивач не ставив вимогу про стягнення із відповідача коштів у повернення сплаченого судового збору. Сторони у справі не заявляли про понесення ними будь-яких інших судових витрат. Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог та наданих учасниками справи доказів.

Outcome: approved