Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-14 00:00:00

04.07.2024 позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 13.12.2024, просить: захистити її право власності й зобов`язати гр. [PERSON] разом із сім`єю виселитися з її будинку та усунути перешкоди щодо користування та розпорядження її майном за адресою: [ADDRESS] , оскільки [PERSON] має власне житло в [ADDRESS] , де зареєстрована разом зі своєю сім`єю; визнати нікчемним і таким, що втратив юридичну силу 13 лютого 2024 року попередній договір від 13 лютого 2023 року, оскільки [PERSON] не дотрималась п. 1 та не виконала його умови, а саме: вона зобов`язувалась у строк не пізніше 13 лютого 2024 року на умовах, встановлених цим договором, укласти основний договір купівлі-продажу об`єктів житлового будинку та земельної ділянки, які знаходяться в [ADDRESS] ; судові витрати по справі стягнути з відповідачки [PERSON] . В обґрунтування заявленого позивачка посилається на те, що будинок та земельна ділянка за адресою [ADDRESS] належить їй на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на частину та свідоцтва про прийняття спадщини на частину після смерті чоловіка [PERSON] . Нині в будинку за вищевказаною адресою незаконно, без реєстрації, проживає [PERSON] , яка створює їй перешкоди в користуванні житлом та здійсненні її права власності й не хоче добровільно виселитися. [PERSON] не є ані членом її сім`ї, ані наймачем і не має права проживати в її будинку за вказаною вище адресою. На своє звернення до поліції (копія додається) вона отримала повідомлення про те, що в діях [PERSON] немає ознак злочину, та рекомендацію звернутися з позовом до суду. Між нею та [PERSON] був укладений попередній Договір про обмін житла з доплатою, який закінчився ще 13 лютого 2024 року. [PERSON] тимчасово, на час оформлення документів, попросилася жити в її будинку за вищевказаною адресою. Попередньо вона внесла аванс за будинок (25000 у.о.), частина з яких була використана для погашення кредиту в банку. Коли вже були готові всі документи, [PERSON] не захотіла оформляти основний договір і переписувати будинок на себе, оскільки в цей час на неї була відкрита кримінальна справа за статтею 332 КК, а на квартиру [PERSON] , обіцяну їй, був накладений арешт (Ухвала Ужгородського міськрайонного суду від 31.08.23). На сьогодні на [PERSON] відкрита ще одна кримінальна справа, яка розглядається в Рожнятівському районному суді Івано-Франківської області. Ухвалою від 24.04.2025 постановлено залучити до участі в цивільній справі №308/11339/24 Службу у справах дітей Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області (код ЄДРПОУ 44121959), як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Залучити до участі в цивільній справі №308/11339/24 [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , законним представником яих є [PERSON] ,\~а також [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] як співвідповідачів. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлені вимоги, просила визнати нікчемним і таким, що втратив юридичну силу попередній договір, а також виселити відповідачку [PERSON] разом із сім`єю. Відповідачі та або їх представник в судове засідання не з`явилися, у попередніх представник відповідачки [PERSON] адвокат Корпош І. в клопотаннях просив відкласти розгляд справи. Однак враховуючи тривалість судового розгляду даної справи, приймаючи до уваги те, що стороною відповідача не подавалися заяви/клопотання в обґрунтування заявлених вимог та заперечень, а також неодноразове відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторони відповідача за наявними матеріалами. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору в судове засідання не з`явилася, від представника [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи без участі, заперечує проти задоволення позову. 11.07.2025 подано висновок (додаток №1 до рішення виконкому №744 від 10.07.2025) про недоцільність виселення дітей, за яким Комісія вважає за недоцільним виселення дітей з житлового будинку. Суд, ознайомившись з позовною заявою, врахувавши позицію учасників, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступного висновку. Домоволодіння за адресою [ADDRESS] належить позивачці на праві приватної власності ( частка) відповідно до свідоцтва про право власності на частку в спільному сумісному майні подружжя від 25.12.2000. На частку житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами за адресою [ADDRESS] позивачці видано свідоцтво про право на спадщину після смерті її чоловіка [PERSON] . Довідкою від 19.05.2025 № 97, виданою старостою Сторожницького старостинського округу Холмківської сільської ради, стверджується, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] (дата реєстрації 18.02.2025), [PERSON] , [INFO] (дата реєстрація 18.10.2007). В будинку за вищевказаною адресою проживають [PERSON] , 1985 р.н., [PERSON] , 2007 р.н., [PERSON] , 2016р.н., [PERSON] , 2019 р.н., [PERSON] , 2024 р.н„ [PERSON] , 1998 р.н. фактично без реєстрації місця проживання, що підтверджується довідкою виданою Сторожницим старостинським округом Холмківської сільської ради № 116 від 16.06.2025. Відповідно до попереднього договору, укладеного 13.02.2023 між [PERSON] (сторона 2, продавець) та [PERSON] (сторона 1, покупець), а також посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського нотаріального округу Дудись В.Н. (зареєстровано в реєстрі №220), сторони за цим договором бажаючи надати йому сили попереднього зобов`язуються у строк не пізніше 13.02.2024 на умовах, встановлених цим договором, укласти основний договір купівлі продажу об`єктів житлового будинку та земельної ділянки розміром 0,16 га., які знаходяться в [ADDRESS] . Сторони домовилися, що ціна вказаного нерухомого майна на момент укладення основного договору складатиме суму 3000000 (три мільйона) грн., що рівно згідно домовленості сторін рівно в еквіваленті 75000 доларів США, яка буде сплачена покупцем стороною 1, продавцю стороні 2, в повному обсязі до підписання основного договору відчуження (п. 2). У забезпечення виконання умов попереднього договору про укладення основного договору Сторона 1 передала, а сторона 2 отримала грошове забезпечення у розмірі 1000000 (один мільйон) грн., що рівно згідно домовленості [NUMBER] (двадцяти п`яти тисячам) доларів США, як забезпечувальний платіж. Згідно домовленості сторін вказана сума грошових коштів сплачується АТ «Пиватбанк» стороною 1 за отримання стороною 2 іпотечного кредиту, в рахунок його погашення в повному розмірі та зняття заборони і вилучення іпотеки. Сторона 1 вправі отримати звернення банку про зняття заборони та вилучення нотаріусом іпотеки. За ініціативи та на бажання сторін отримані-передані грошові кошти можуть бути зараховані сторонам в загальну суму розрахунку оплати за купівлю-продаж нерухомості. B зворотному випадку, повинні повертатися стороні 1, яка матеріально забезпечила можливість виконання умов попереднього договору. Залишок суми буде сплачено в день посвідчення основаного договору (п. 10). Сторона 2, яка отримала грошове забезпечення, у випадку порушення нею умов попереднього договору зобов`язана сплатити стороні 1 подвійну суму грошового забезпечення (п. 11). У випадку порушення умов попереднього договору стороною 1 грошове забезпечення залишається у сторони 2 і поверненню не підлягає (п. 12). Згідно з попереднього договору між [PERSON] (сторона 1, покупець) та [PERSON] (сторона 2, продавець), укладеного 13.02.2023, а також посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського нотаріального округу Дудись В.Н. (зареєстровано в реєстрі №221), сторони за цим договором, бажаючи надати йому сили попереднього зобов`язуються у строк не пізніше 13.02.2024 на умовах, встановлених цим договором, передати у власність шляхом реєстрації речових прав на нерухоме майно/укласти основний договір купівлі продажу квартири за [ADDRESS] (п. 1). Сторони домовилися, що ціна вказаної квартири на момент укладення основного договору складатиме суму 1600000 (один мільйон шістсот тисяч) грн., що рівно в еквіваленті згідно з домовленості сторін 40000 (сорока тисячам) доларів CШA, яка буде сплачена покупцем Стороною 1, продавцю Стороні 2, готівкою у повному обсязі до підписання основного договору (п. 2). У разі, якщо одна з сторін цього договору до 12 годин 13.02.2024 не висловить свою волю на укладення основного договору, інша сторона набуває право у судовому порядку спонукати її до укладення основного договору на умовах, визначених цим попереднім договором. З`явлення будь-якої із сторін о 12 годині 13.02.2024 до нотаріуса вважається висловленою пропозицією про укладення основного договору на умовах, передбачених попереднім договором (п. 8). Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення основного договору на умовах, передбачених попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням (п. 9). Згідно домовленості сторін відчуження квартири буде проводитися після підписання договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, розміром 0.16 га, які знаходяться в [ADDRESS] (п. 10). Щодо визнання попереднього договору нікчемним. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (частини друга, третя статті 635 ЦК України). Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з частиною другою статті 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. В розглядуваному випадку попередній договір, укладений 13.02.2023 між [PERSON] та [PERSON] , щодо житлового будинку та земельної ділянки розміром 0,16 га, які знаходяться в [ADDRESS] , відповідає вимогам, визначеними статтею 203 ЦК України, зокрема такий укладений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням та за умовами такого сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору (іншого сторонами не заявлено, а судом не встановлено). Тож, суд не вбачає ознак нікчемності такого правочину. Доводи позивачки зводяться до недотримання відповідачкою [PERSON] умов попереднього договору. Положеннями Цивільного Кодексу України не передбачено такий правовий наслідок невиконання умов попереднього договору, як визнання попереднього договору нікчемним та таким, що втратив свою юридичну силу. Вказане не є належним способом захисту в розглядуваному випадку. Порушене право позивачки може бути захищене в порядку, визначеному ч. 2 ст. 635 ЦК України, або відповідно до умов попереднього договору, яким визначено наслідки порушення такого. Відтак, позовна вимога про визнання попереднього договору нікчемним і таким, що втратив юридичну силу, не підлягає задоволенню. Щодо виселення із будинку. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з положеннями статті 47 Основного Закону кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст.ст. 317, 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. За приписами ч. 1 ст. 3 цієї Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ст.27 Конвенції про права дитини). Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини другої ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідачі, зокрема неповнолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , законним представником яких є [PERSON] , не є членами сім`ї позивачки, а тому на них не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, а також ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку. Статтями 98, 99 ЖК України визначено правовий статус тимчасових мешканців жилого приміщення та визначено, що вони не набувають самостійного права на займане жиле приміщення незалежно від тривалості проживання. Верховний Суд зазначив, що неповнолітні діти набувають прав на користування житлом лише у разі набуття такого права їхніми батьками або законними представниками. У разі втрати цього права батьками або законними представниками правові наслідки поширюються і на неповнолітніх дітей. Оскільки статус тимчасових мешканців не дає самостійного права на жиле приміщення, то діти цих осіб прав на займане житло теж не набувають, а у випадках самоправного зайняття жилого приміщення обов`язок виселення без надання іншого жилого приміщення поширюється і на неповнолітніх дітей таких осіб. На цьому наголосив Верховний Суд у постанові від 8 листопада 2023 року по справі №496/4525/17. В розглядуваному випадку вселення відповідачки [PERSON] до будинку відбулося за усною згодою позивачки. Відповідачка та члени її сім`ї, зокрема неповнолітні діти, у займаному будинку не зареєстровані, власником такого об`єкта нерухомості є позивачка, а відтак правових підстав для проживання в такому відповідачі не мають. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідачка є власницею квартири за адресою [ADDRESS] , що стверджується попереднім договором, а відтак у неї наявне житло для проживання, в тому числі її неповнолітніх дітей. Більш того, суд вважає, що положення ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей», застосовані органом опіки і піклування при надані висновку є не релевантними в розглядуваному випадку, оскільки предметом регулювання даної норми є вчинення правочинів, право власності/користування, на яке мають діти. При цьому неповнолітні діти відповідачки [PERSON] , як і сама [PERSON] , не є членами сім`ї позивачки власниці житлового будинку, а відтак право користування таким не мають. Позивачка, як власник будинку, відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у користуванні її власністю, зокрема вимагати виселення відповідачів, які не виконують у добровільному порядку вимогу про звільнення належного їй на праві власності житлового будинку. Тож, з огляду на те, що правових підстав для проживання у будинку, належному позивачці, відповідачі не мають, добровільно залишати такий останні відмовляються, що обмежує правомочності позивачки, як власника, зокрема щодо користування вказаним об`єктом нерухомості, суд вважає, що позов в цій частині підлягає до задоволення з усуненням позивачці перешкод у користування її власністю, шляхом примусового виселення відповідачів. З цих самих підстав, враховуючи наявність у [PERSON] іншого житла, суд не погоджується із висновком про недоцільність виселення дітей, затвердженим рішенням виконкому №744 від 10.07.2025 Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Сторона відповідача продемонструвала індиферентне відношення до розглядуваного позову, так як ані відповідачка [PERSON] , ані її представник, своїм правом подати відзив на позовну заяву не скористалися, явку в судові засідання проігнорували. З огляду на вищевикладене, позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Outcome: dismissed