Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-09 00:00:00

30 грудня 2024 року [PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом, поданим представником позивача - адвокатом Жила Катериною Сергіївною, до [PERSON] , третя особа - Самарівський відділ державної виконавчої служби у Самарівському районі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому просить скасувати арешт нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , накладений на підставі Постанови про арешт майна АМ №124486 від 12.07.2006 року В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 24.07.2006 року на нерухоме майно [PERSON] , а саме - на квартиру за адресою: [ADDRESS] , було накладено арешт на підставі Постанови про арешт майна АМ №124486 від 12.07.2006 року, винесеної державним виконавцем Державної виконавчої служби у м. Новомосковськ та Новомосковському районі Дніпропетровської обл. Куліш О. Ю. Арешт на майно [PERSON] було накладено державним виконавцем під час виконання виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа, виданого 05.08.1997 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] . 28.08.2014 року, у зв?язку із досягненням повноліття спільною дитиною Позивача та Відповідача - [PERSON] , виконавче провадження [NUMBER] було завершено, а матеріали виконавчого провадження знищені за перебігом терміну зберігання. Відповідно до інформації, що міститься в Автоматизованій системі виконавчого провадження відсутня інформація, щодо перебуванні на виконанні у будь-яких відділах виконавчої служби будь-яких виконавчих проваджень за яких боржником є [PERSON] , а стягувачем є [PERSON] чи будь-який інший стягувач. У зв`язку з вищенаведеним, [PERSON] позбавлений законної можливості зняти арешт з належного йому нерухомого майна в позасудовий спосіб, при цьому, наявність арешту нерухомого майна перешкоджає вільному розпорядженню позивачем його власністю. Відповідачем відзиву на позов не подано. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2025 року позовну заяву прийнято до провадження Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області та відкрите загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 28 квітня 2025 року ухвалою суду підготовче провадження закрите та справу призначено до судового розгляду. Суд, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на житло БН від 19.01.2006 року виданого Соціально-комунальним управлінням «Трубник», [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . На підставі постанови про арешт майна АМ №124486 від 12.07.2006 року, винесеної державним виконавцем Державної виконавчої служби у м. Новомосковськ та Новомосковському районі Дніпропетровської обл. Куліш О.Ю., 24.07.2006 року на нерухоме майно [PERSON] , на квартиру за адресою: [ADDRESS] , накладений арешт, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 390043989 від 07.08.2024 р. З листа № 121503 від 03.06.2024 року Новомосковського відділу державної виконавчої служби у Новомосковському районі Дніпропетровської області вбачається, що арешт на майно [PERSON] було накладено державним виконавцем під час виконання виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа, виданого 05.08.1997 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , яке завершено у зв`язку з повноліттям дитини. На момент повноліття заборгованість по аліментах складала 27 110, 99 грн. Самарівським відділом державної виконавчої служби у Самарівському районі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 28.17-27/175662 від 16.12.2024 р., повідомлено, що для зняття арешту з майна боржника - необхідно надати до відділу заяву стягувача про відсутність заборгованості за виконавчим провадженням № [NUMBER] та сплатити витрати в сумі з розмірі 10% від суми заборгованості та витрати виконавчого провадження у сумі 138 грн. Також повідомлено, що надати для ознайомлення виконавче провадження № [NUMBER] не вбачається за можливе, оскільки матеріали виконавчого провадження було передано до архіву та в подальшому знищено за перебігом терміну зберігання. В ході перевірки бази даних автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на виконані у відділі також перебувало виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання судового наказу № 21-519, виданого 23.09.2010 року Новомосковським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] заборгованості за спожитий природній газ у розмірі 806,38 грн. На підтвердження сплати заборгованості за спожитий природній газ позивачем було надано довідку про відсутність заборгованості №3584913-В від 30.09.2024 року, видану Газопостачальною компанією «Нафтогаз». Щодо заборгованості по аліментах перед [PERSON] позивач повідомив, що 11.12.2024 року засобами поштового зв`язку ним було направлено на ім`я відповідача лист з проханням надати банківські реквізити для перерахування заборгованості, копію якого з доказами направлення було долучено позивачем до позовної заяви. За інформацією, що вбачається із трекінгу згаданого поштового відправлення № 4908900030289, лист було повернуто відправнику, у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Позивач повідомив, що намагався врегулювати це питання з [PERSON] під час телефонної розмови, але вона, як стягувач в рамках виконавчого провадження № [NUMBER], категорично відмовляється надавати свої реквізити для оплати боргу та звертатись до виконавчої служби із заявою про відсутність заборгованості. За змістом ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як роз`яснено у п. 2 Постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі в редакції чинній на момент закінчення виконавчого провадження), виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення. Відповідно до положень ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред`явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України закріплена гарантія непорушності права приватної власності особи. Відповідно до частини першої статей 321 та 391 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у праві його здійснення і власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року №61-3814св22 (справа №2/0301/806/11), викладено правовий висновок, згідно з яким: «...застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції». Відповідно до п.37 постанови Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 (адміністративне провадження № К/9901/20268/18) зазначено про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21) викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII). Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. За частиною першою, другою, пунктом 1 частини четвертої статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність підстав звільнення з-під арешту майна позивача як способу захисту права власності на майно, тому як збереження арешту, накладеного державними виконавцями з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном. Аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . Згідно з приписами ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved