Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва, площею - 7,4581 га. кадастровий номер: 3522881400:02:000:0321, що розташована на території Компаніївської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, укладеного 08.12.2023 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Солодовою Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2394 від 08.12.2023 року, скасувати державну реєстрацію та поновити за [PERSON] право власності на вищевказану земельну ділянку та стягнути з відповідачки понесенні судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на початку грудня 2023 року до нього приїхала його донька [PERSON] та запропонувала свої послуги по забезпеченню його доглядом, харчуванням, взамін попросила відписати їй належну йому земельну ділянку. 08.12.2023 року ним і відповідачем було укладено договір дарування земельної ділянки, який був посвідчений Приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Солодовою Людмилою Анатоліївною. Після підписання договору дарування земельної ділянки відповідачка забрала позивача проживати до себе, але до хати не пустила та сказала, що проживати він буде у флігелі, а через тиждень проживання відповідачка повідомила його про те, що йому потрібно їхати до свого села до себе до дому, тому що його хата залишилася без догляду і її можуть пограбувати. Позивач був змушений під моральним тиском відповідачки та її обіцянкою приїхати за ним щоб забрати до себе, поїхати на попутках до свого села у свою хату, але вважав, що це буде тимчасово і донька його врешті-решт забере до себе до дому. Однак через деякий час зв`язавшись з відповідачкою, позивач почув від неї. що вона його доглядати не буде, про це вона з ним начебто не домовлялася. Вказав на те, що даний договір дарування не відповідає його внутрішній волі й був укладений під впливом тяжкої для нього обставини, а саме хвороби суглобів, відсутності засобів існування так як у нього немає стажу для призначення йому навіть мінімальної пенсії та потреби в сторонньої допомоги, через свій похилий вік втратив здатність свідомо підходити до вирішення важливих питань. Він помилився щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, так як неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, оскільки вважав, що. укладає договір довічного утримання передаючи належну йому земельну ділянку. Після укладення договору дарування земельної ділянки він, з часу вчинення правочину і до часу звернення до суду проживав та надалі проживає у своєму будинку, донька його не навідує та матеріально або в інший спосіб не допомагає та не утримує, він є особою похилого віку, за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги. Тобто його волевиявлення не відповідало його внутрішній волі та правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, що на його думку може бути підставою для визнання судом договору дарування недійсним. Відповідачкою подано відзив, в якому зазначено, що договір дарування був укладений у нотаріальній формі, при укладені правочину позивач особисто підписав договір у присутності нотаріуса, що підтверджує факт ознайомлення з його змістом та добровільність його дій. Підписання договору позивачем свідчить про його згоду із умовами договору дарування при цьому твердження позивача про те, що він не читав текст договору, не може бути підставою для його недійсності. Щодо твердження позивача, що він уклав договір помилково, ним не надано жодних доказів, його волевиявлення було спрямоване саме на передачу земельної ділянки у власність відповідача як договору дарування, а не довічного утримання. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували тяжкість обставин у позивача, які б вплинули на його волевиявлення, наявність хвороби суглобів чи похилий вік не свідчать про його нездатність свідомо приймати рішення. Договір дарування повністю відповідає вимогам чинного законодавства. Відсутні будь-які докази порушення процедури укладення договору, передбаченої законодавством. Таким чином, відповідач вважає, що позов [PERSON] є необґрунтованим та таким, що не підкріплений належними та допустимими доказами. Укладення договору дарування між ними відбулося за чітко вираженою волею сторін, без будь-якого примусу чи введення в оману з боку відповідача. Заявлені позивачем обставини не є юридичною підставою для визнання оскаржуваного правочину недійсним відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦПК України та просить відмовити в задоволенні позовної заяви. В письмових поясненнях представник позивача пояснив, що підтвердженням того, що позивач домовлявся зі своєю дочкою про укладення саме договору довічного утримання є те, що позивач, маючи 63-и річний вік, не мав та не має інших джерел існування окрім як гроші за оренду земельної ділянки. Цих грошей йому вистачало впритул до наступного року. Пенсії та державних соціальних виплат не отримує, на обліку як отримувач будь-якого виду державної допомоги не перебуває, земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пай) немає, проживає один, інших співмешканців, які б утримували його не має. Тобто докази свідчать, що позивач потребує матеріального утримання. Підписуючи договір дарування позивач був упевнений, що він підписує угоду про його утримання і що він решту життя не буде жебракувати, а буде під опікою та на утриманні доньки. Відповідачка, умовивши позивача на укладення саме такого правочину договір дарування земельної ділянки, позбавила його будь-яких джерел існування та матеріального забезпечення і фактично, через тиждень, вигнала його зі своєї хати та залишила позивача свого батька жебракувати. Ухвалою Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 20.09.2024 накладено арешт на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва, площею - 7,4581 га, кадастровим номером: 3522881400:02:000:0321, що розташована на території Компаніївської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області та заборонено державним кадастровим реєстраторам, які входять до складу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальних органів вносити до Державного земельного кадастру будь-які відомості, що стосуються вищевказаної земельної ділянки. 27.09.2025 ухвалою судді Компаніївського районного суду Кіровоградської області відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження та витребувано докази. Ухвалою Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 24.04.2025 року підготовче судове засідання закрито та призначено справу до розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просив їх задовольнити. Позивач підтримав позицію свого представника просив задовольнити позов у повному обсязі при цьому зазначив, що ініціатором укладення договору був саме він, а не відповідачка. Відповідачка та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Третя особа в судове засідання не з`явилася надала до суду заяву про розгляд справи на розсуд суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з [PERSON] вони проживають в одному селі, спілкуються приблизно один раз в місяць, позивач живе сам, доходів не має ніяких, в нього була земля, яку він доньці віддав, після укладення договору поїхав до доньки, побув трохи в неї, а через тиждень назад прийшов, що там між ними відбулося він не знає. Також зазначив, що коли земельна ділянка перебувала у власності позивача він отримував грошові кошти за оренду даної землі. Вказав також на те, що з приводу дарування земельної ділянки, позивач казав, що подарував дочці землю, за догляд позивач нічого не говорив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що восени 2023 року вона приїхала отримувати на пай зерно, а батько прийшов по кошти, він відізвав її і сказав, що хоче подарувати їй землю, бо в нього дружина молода і може в будь який момент кинути і не хоче щоб земля дісталась комусь чужому. В лютому місяці їй зателефонував батько з телефона [PERSON] та сказав, що хоче подарувати їй землю, а тому вони за нею заїдуть і поїдуть до нотаріуса. Коли вони приїхали до нотаріуса їм дали договір для ознайомлення, який позивач читав особисто, нотаріус запитували чи батько дійсно хоче подарувати землю, він казав що «так», запитували чи не має він до неї претензій, роз`яснювала обом права і обов`язки. Зазначила, що ініціатором укладення договору дарування був саме позивач при цьому вона не обіцяла позивачеві, що буде його утримувати. Також зазначила, що після укладення договору дарування, через деякий час, батько попросив на два тижні в неї пожити, вона поселила батька у флігелі, де є всі умови для проживання, запрошувала його жити в будинок, але батько відмовився. Через деякий час вони дізнались, що в батьківському домоволодінні невідомі розбирають сарай тому він повернувся до себе додому, однак вони домовились з батьком, що він буде періодично жити то в неї то вдома в себе, а на зиму вони позабивають вікна в будинку і він переїде до неї жити, але він як поїхав так і не повернувся. Також вказала на те, що навідувалась до батька привозила йому продукти прибирала в нього в будинку. Також свідок [PERSON] повідомила, що в них виникли розбіжності бо 12.05.2024 зателефонував їй батько в 06:00 год ранку і запропонував продати земельну ділянку, на що вона відмовилася і після цього він звернувся до суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає позивача як мешканця села. Їй відомо, що у [PERSON] був земельний пай, який зараз перебуває у власності у доньки. Зі слів [PERSON] їй також відомо, що донька йому запропонувала, що буде його утримувати за землю, забрала до себе, а потім його вигнала. Також зазначила, що позивач в даний час ходить в селі по людях підробляє, йому за роботу гроші не дають, його годують. Свідок [PERSON] пояснила, що вона працює старостою старостинського округу. В минулому році, в травні 2024 року до неї звернулася [PERSON] щоб вона допомогла розібратися в ситуації, бо батько хоче забрати землю назад. Вона запропонувала [PERSON] прийти до неї разом з [PERSON] . Коли вони прийшли до неї, вона запитала у [PERSON] «Чому він хоче забрати землю у доньки?» на що [PERSON] повідомив, що хоче її продати, а донька не хоче. Вона запитала у позивача «Коли ви підписували договір дарування, ви розуміли значення своїх дій?» він пояснив, що все розумів. Також зазначила, про те, що позивач отримує допомогу, тому що видавала йому довідку необхідну для призначення соціальної допомоги Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, суд вирішив справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами по справі, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 08.12.2023 року між позивачем та відповідачем укладено договір дарування земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського призначення площею 7,4581 га, яка розташована на території Компаніївської селищної ради (колишньої Гарманівської сільської ради) Кропивницького району Кіровоградської області (кадастровий номер: 3522881400:02:000:0321). Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Солодовою Л.А. (а.с. 12-13, 65-66). Дарувальник передав безоплатно у власність, а обдаровувана прийняла у дар земельну ділянку, яка належить дарувальнику на праві приватної власності. Як зазначено у Договорі, дарувальник та обдаровувана стверджують, що цей договір не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки (п. 4.1. Договору) Відповідно до п. 1.3. Договору дарувальник ствердив, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Під друкованим текстом договору дарування земельної ділянки містяться підписи позивача та відповідача. \~ \~ \~ \~10.09.2024 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Солодовою Л.А. про розірвання договору дарування в односторонньому порядку. Постановою вищевказаного нотаріуса у вчиненні такої дії відмовлено. (а.с. 10-11). В якості підстави визнання договору дарування недійсним сторона позивача посилається те, що помилялась щодо правової природи договору та, підписуючи зазначений договір, позивач вважав, що уклав договір довічного утримання, а не дарування. Пунктом 2 частини другої статті 16\~ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Частиною першою статті 203\~ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203\~ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 204\~ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до статті 717\~ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з частиною першою статті 718\~ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно з частиною другою статті 719\~ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно з частинами першою, третьою статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За приписами частини першої статті 229\~ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Пунктом 19 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~розгляду справ\~про визнання\~правочинів недійсними»\~від 06.11.2009\~№9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Згідно висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №165/1368/17, від 05.09.2021 у справі №161/17523/16-ц , вирішуючи справи такої категорії, суди мають виходити з того, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. У постановах Верховного Суду від 03.10.2018 №759/17065/14-ц, від 26.10.2022 у справі № 947/32485/20, від 01.12.2022 у справі № 335/15805/17 зазначено, що: «тлумачення статті 229\~ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229\~ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив». У постановах Верховного Суду від 29.01.2024 № 288/1366/21, від 06.10.2021 у справі № 447/2297/19, зазначено, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717\~ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21\~Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування земельної ділянки від 08.12.2023 недійсним з підстав вчинення його внаслідок помилки, тобто оспорюючи правомірність правочину, повинен довести існування обставин, з якими статті 229, 230\~ЦК України пов`язують недійсність правочину. Так, у даній справі, сторона позивача, заявляючи позов про визнання недійсним договору дарування, посилається на вік позивача та незадовільний стан його здоров`я та на відсутність доходів. Та на підтвердження даних обставин долучає зокрема довідки від 13.02.2025 ГУ ПФУ в Кіровоградській області та довідки від 06.02.2025 № 105 про те, що позивач не перебуває на обліку як отримувач пенсії та отримувач будь-якого виду соціальної допомоги. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.05.2020 у справі № 633/268/17 вказано, що: «обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з ч. 1 та ч. 5\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ч. 2 ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2\~ст. 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, позивач [PERSON] на час вчинення правочину досяг 62 років. Оспорюваний договір дарування укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у позивача такого стану здоров`я, що свідчили б про його нездатність усвідомити зміст укладеного договору, що він є особою з обмеженою дієздатністю або недієздатною, а також докази про погані у нього зір та слух у момент укладання договору, що унеможливлювало прочитати зміст документів, наданих нотаріусом. При цьому довідки про те, що позивач не перебуває на обліку як отримувач пенсії та отримувач будь-якого виду соціальної допомоги не свідчать про повну відсутність доходів у позивача. Сторона позивача не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, [PERSON] усвідомлював умови правочину і його правові наслідки, тим більше з огляду на те, що договір посвідчувався нотаріально та йому роз`яснювався його зміст. Нотаріусом особу дарувальника було встановлено та дієздатність перевірено. Окрім того, укладення між сторонами саме договору дарування підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Суд відхиляє посилання представника позивача про необхідність не брати до уваги покази свідка [PERSON] з огляду на те, що свідок [PERSON] була приведена судом до присяги, окрім того попереджалась судом про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та за завідомо неправдиві показання. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Помилка внаслідок незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Судом не встановлено обставин, за яких дії позивача щодо укладення договору дарування не могли об`єктивно відображати його внутрішню волю внаслідок збігу тяжких обставин, що склались в його житті на момент укладання договору дарування чи під впливом неправомірних дій дочки позивача, як сторони договору, чи третіх осіб, а також впливу вікових особливостей у момент укладання договору дарування, внаслідок чого спотворювалось її сприймання та усвідомлення основних аспектів угоди. Таким чином, доказів на підтвердження того, що правочин, вчинений внаслідок «помилки щодо природи правочину» суду не надано. Належних та допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні Договору дарування «помилки», а саме неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивача, не надано. З огляду на вищевикладене, у суду наявні всі підстави стверджувати, що [PERSON] розумів природу укладеного саме Договору дарування, права та обов`язки сторін, які виникають за Договором дарування. Верховний Суд неодноразово зазначав, що зміна рішення дарувальника або ставлення його до наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність. Суд дійшов висновку, що у справі не встановлено сукупності обставин, які свідчать про те, що [PERSON] неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування. Оскільки не доведено обставин, на які посилалась як на обґрунтування позовних вимог, тому у суду відсутні законні підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, відповідно до статті 229 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до переконання, що наявні матеріалах справи докази не підтверджуються порушеного права позивача, у зв`язку з чим, в задоволенні даного позову слід відмовити. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, судові витрати відносяться за рахунок позивача. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст.\~229-233,\~717 ЦК України,

Outcome: dismissed