Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-01 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Мазурик Зоряна Ярославівна 03.06.2024 року звернулася до Ірпінського міського суду Київської області з позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Виконавчий комітет Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] , померла мати [PERSON] , [INFO] . 30 березня 2005 року, матір`ю позивача [PERSON] , було складено заповіт, за яким: 1. Належний померлій матері індивідуальний житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] , вона заповіла Відповідачу 1 та Відповідачу 2, в рівних долях. 2. Земельну ділянку, яка належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-КВ № 066878 від 10.01.2002 року, площею 0,4161 га/в трьох ділянках, також заповіла Відповідачу 1 та Відповідачу 2. 3. Право на земельну частку/пай/у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Шпитівське» Шпитівської сільської ради, розміром 1,2 га в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі/на місцевості, заповіла Відповідачу 1, Відповідачу 2, та Позивачу в рівних долях. 4. Право на майновий пай у загальному пайовому фонді КСП «Шпитівське» Шпитівської сільської ради, на суму 2793 грн., померла заповіла Відповідачу 2, та Позивачу в рівних долях. Відповідачу 1, Відповідачу 2, та Позивачу в рівних долях. Вказаний заповіт був посвідчений секретарем виконкому. Позивач вважає такий заповіт недійсний з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 225 Цивільного кодексу України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. На час складання заповіту матері Позивача виповнилося 76 років. Позивачка зазначивла, що в цей період у матері Позивача почав розвивався віковий склероз і почастішали випадки не сприйняття дійсних подій. Внаслідок цього, мати пила пігулки для пам`яті. Однак спроби поліпшити її психічний стан позитивного результату не мали. На день посвідчення заповіту, у матері Позивача спостерігався процес психічного розладу. Про те, що мати Позивача склала заповіт останній стало відомо вже після її смерті. Мати Позивача померла у віці 92 років. В силу свого віку, в неї були проблеми зі здоров`ям. Мати Позивача, не мала змоги самостійно дбати про себе та обслуговувати себе у зв`язку з чим, Позивач здійснювала постійний догляду за матір`ю. В свою чергу, [PERSON] , не допомагав взагалі Позивачеві по догляду за хворою матір`ю. Всі обов`язки по догляду впали на плечі Позивачеві. Після смерті [PERSON] , Позивач запропонувала братам (Відповідачу 1 та Відповідачу 2) розділити майно не на підставі заповіту, а на підставі закону. Тобто кожному з трьох членів родини в рівних долях. Пропозиція Позивача була наступною: Належний померлій матері індивідуальний житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] , буде належати [PERSON] , оскільки фактично він є власником будинку. Та ще за життя мати казала, що хоче залишити будинок саме [PERSON] . Право на майновий пай у загальному пайовому фонді КСП «Шпитівське» Шпитівської сільської ради, на суму 2793 грн., залишився б [PERSON] та [PERSON] , в рівних долях. Саме Позивач - [PERSON] , обробляє цей пай та платить внески. Право на земельну частку/пай/у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Шпитівське» Шпитівської сільської ради, розміром 1,8 га в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі/на місцевості, залишився 6 [PERSON] та [PERSON] , в рівних долях. Належний померлій матері індивідуальний житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] , було б розподілено на 3 рівні частки між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідач 1 - [PERSON] , з пропозицією [PERSON] погодився, та вважає, що це буде цілком доречно та чесно по відношенню до сестри, оскільки саме Позивач доглядала хвору мати. В свою чергу Відповідач 2, заперечує проти пропозиції Позивача та Відповідача 2. У зв`язку з чим, у позивача виникла необхідність у зверненні до суду, задля вирішення спору, який виник між родичами. На підставі зазначеного позивач просила суд визнати недійсним заповіт [PERSON] , посвідчений 30.03.2005 року секретарем виконкому Сисенко В.А. Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області Мерзлого Л.В. від 04.06.2024 року справу було передано за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. 27.06.2024 року позовна заява з матеріалами справи надійшла до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 28.06.2024 року справу передано на розгляд судді Янченку А.В. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченка А.В. від 17.07.2024 року провадження у справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. 20.09.2024 року відповідач 2 [PERSON] подав до суду відзив, у якому зазначив наступне. Їхня померла мати [PERSON] не хворіла на віковий склероз та адекватно сприймала навколишній світ до останніх днів свого життя на підтвердження цього будуть надані медичні довідки та висновки з медичних установ, психоневрологічного диспансеру. В свою чергу позивачем не надано жодної довідки, яка може підтвердити що наша мати [PERSON] хворіла на віковий склероз та не сприймала дійсні події. Зі слів позивача [PERSON] , вона не знала про складання заповіту матір`ю [PERSON] , про те, позивач зазначає та стверджує що саме в цей період у позивача почав розвиватися віковий склероз і почастішали випадки не сприйняття дійсних подій, дане ствердження не є доказом та спростовується мною з тих причин що мати була здорова, ніколи не скаржилась на дані розлади, та прекрасно все розуміла і сприймала до останніх днів свого життя. Щодо складання заповіту Відповідачу 2, також не будо відомо до моменту відкриття спадщини. Ствердження позивача щодо постійного догляду за матір`ю [PERSON] не є дійсним, оскільки Відповідач 2 також часто їздив до матері [PERSON] , допомагав їй і здійснював за нею догляд, про що є підтвердження свідків. Позивачем дійсно було запропоновано мирне врегулювання спору, а саме поділити будинок на трьох (Позивача, Відповідача 1 та Відповідача 2) в рівних долях, право на майновий пай у загальному пайовому фонді КСП «Шпитівське» Шпитівської сільської ради, на суму 2793 грн., залишився б [PERSON] та [PERSON] , в рівних долях. Право на земельну часту/пай/у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Шпитівське» Шпитівської сільської ради, розміром 1,8 га в умовах кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі/на місцевості, залишився б [PERSON] та [PERSON] , в рівних долях. На думку відповідача 2, у позовній заяві позивач сама суперечить собі, а саме з того приводу що спочатку вона пише що будинок позивач запропонувала залишити Відповідачу 2, так як мати ще за життя хотіла його залишити саме [PERSON] , а далі пише що будинок поділити на трьох, а саме Позивача, Відповідача 1 та Відповідача 2. Далі на виконання вимог ст. 175 ЦПК позивач зазначає що досудового врегулювання спору вона не здійснювала, але ж сама пише в позовній заяві що пропонувала що є досудовим врегулюванням спору. Це, на думку відповідача 2, є введенням в оману суд, оскільки позивач вже не вперше суперечить сама собі та надає недостовірні факті які не підтвердженні жодними письмовими доказами. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.01.2025 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні 24.06.2025 позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні 24.06.2025 року відповідач 1 [PERSON] та відповідач 2 [PERSON] заперечували щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За змістом ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] померла [INFO] , про що Виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області 18.10.2021 року складено відповідний актовий запис № 13, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим 18.10.2021 року Виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області. 30.03.2005 року [PERSON] склала заповіт, який був посвічений секретарем виконкому Личанської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Сисенко Валентиною Анатоліївною 30.03.2005 року. Як зазначено у заповіті заповіт підписала [PERSON] особисто у присутності секретаря виконкому. Зі змісту заповіту встановлено, що [PERSON] , яка мешкає в [ADDRESS] , Ідентифікаційний номер: [NUMBER] , на випадок своєї смерті зробила таке заповітне розпорядження: Належний їй індивідуальний житловий будинок, який знаходиться в селі Личанка Києво-Святошинського району Київської області і розташований до [ADDRESS] заповідала своїм синам - [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Земельну ділянку належну їй на підставі Державного Акту на право приватної власності на землю І-KB № 066878 від 10 січня 2003 року площею 0,4161 га/в трьох ділянках/також заповіла своїм синам [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Крім того заповідала право на земельну частку/пая у землі, яка перебуває у колективній власності КСП "Шпитьківське" Шпитківської сількорі ради Києво-Святошинського району Київської області розміром 1,8 га в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі на місцевості/належного їй на підставі сертифікату на право на земельну частку/пай/ серії КВ № 0273095, виданого Києво-Святошинською райдержадміністрацією у відповідності з рішенням цієї ж Києво-Святошинської райдержадміністрації від 16 березня 2000 року за № 128 - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Заповіла право на майновий пай у загальному пайовому фонді КСП "Шлитьківське" згідно свідоцтва на право власності на майновий пай колективного сільськогосподарського підприємства КСП "Шлитьківське" серії КИ-ХІІІ № І204І06 на суму 2793/Дві тисячі сімсот дев`яносто три/гривні згідно з рішенням зборів уповноважених КСП "Шпитьківське" від 28 лютого 2000 року. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Згідно з вимогами ст. 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання заповіту недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Разом з тим суд враховує наступне. Статтею 1257 ЦК України визначено підстави для визнання заповіту недійсним. При цьому визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Як роз`яснено в п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. В пункті 8 зазначеної постанови Пленуму роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. З положень ст. 202 та ст. 1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.1254 ЦК України заповідач має право на скасування та зміну заповіту. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.(ч.1, ч.2, ч.3, ч.4, ч.5, ч. 6 ст. 1254 ЦК) Підставою для визнання заповіту недійсним позивач визначає що мати [PERSON] на день посвідчення заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а відтак, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Отже, підставою для визнання правочину недійсним у даній справі повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Також Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року (справа № 496/4851/14-ц, провадження № 61-7835сво19) відступив від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі у справі № 465/1217/16-ц (провадження № 61-1333св18), підкресливши, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов висновку про те, що волевиявлення [PERSON] спрямоване на передачу спірного нерухомого майна саме чином визначеним у заповіті зафіксоване в оспорюваному заповіті від 30.03.2005 року, було вільним та відповідало її волі. Доказів протилежного позивач в порядку статті 81 ЦПК України не надала. Доводи позивача про те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало її волі, не підтверджені відповідними доказами, зокрема і висновком судової медичної експертизи, про призначення якої позивач не заявляла клопотання. На підставі вищевказаного, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Виконавчий комітет Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області про визнання заповіту недійсним, у повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі зазначеного судові витрати суд покладає на позивача [PERSON] .

Outcome: dismissed