Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-02 00:00:00

Позивач у лютому 2025 року звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням в гуртожитку. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач - [PERSON] проживає та є зареєстрованою в гуртожитку по [ADDRESS] . Позивачка постійно проживала з батьком, який перебував у трудових відносинах з ПАТ «АТЕК» і отримав ордер на жиле приміщення в кімнаті [ADDRESS] . Проте ордер було видано тільки на його ім`я. Батько позивачки помер [INFO] і з 2017 року позивач одна проживає у кімнаті [ADDRESS] , сплачує комунальні послуги. Позивачем зазначено, що вона була заселена до гуртожитку із дотриманням вимог чинного законодавства, в установленому порядку зареєстрована і проживає в кімнаті № 927, відповідно ПАТ «АТЕК» визнав за нею право користування даним жилим приміщенням в гуртожитку, проте спеціальний ордер на заняття жилого приміщення було видано без зазначення іншого члена сім`ї - доньки [PERSON] 20 березня 2024 року між КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва та позивачкою було укладено договір про надання послуг з обслуговування будинку (гуртожитку) та прибудинкової території на кімнату [ADDRESS] . Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.03.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2020, було задоволено позов Київської міської ради та зобов`язано ПрАТ "Атек" передати безоплатно гуртожиток по вул. Чистяківська, 4 у м. Києві загальною площею 7 233 кв.м. до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. 15.12.2022 року прийнято Рішення Київської міської ради №5907/5948 «Про безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитку та зовнішніх інженерних мереж ПрАТ «АТЕК» та внесення змін у додаток до рішення Київської міської ради від 24 травня 2012 року № 596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва». На виконання рішення Київської міської ради від 13.11.2013 року №73/9961 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 24.05.2012 року №596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва» було розглянуто на засіданнях наглядової ради з питань розподілу і утримання житла у гуртожитках та використання гуртожитків і прибудинкових територій 21.11.2024 року (протокол №4) та громадської комісії з житлових питань Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації 3.12.2024 року (протокол №21) питання видачі [PERSON] ордеру на кімнату [ADDRESS] і прийнято рішення про відмову у видачі ордеру з підстав відсутності підстави для вселення (ордеру, рішення суду), про що повідомлено позивача 21 січня 2025 року Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацією. Проте, з таким рішенням позивач не погоджується та зазначає, що постійно і безперервно проживає з часу заселення, з 2001 року по даний час, є зареєстрованою за адресою гуртожитку, але до іншої кімнати, вселена була з батьком, вважає що невизнання за нею права користування жилим приміщенням в кімнаті [ADDRESS] порушує її законні права та інтереси, що змушує позивача звернутись до суду з даним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2025 року справу розподілено судді Ключнику А.С. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.03.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 45). 18.03.2025 року до Святошинського районного суду м. Києва через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначає, що батько позивачки [PERSON] 30 березня 2011 року отримав спеціальний ордер №142 на заселення в гуртожиток на [ADDRESS]. ПАТ "АТЕК" видало спеціальний ордер на заселення лише батька Позивача. Жодних офіційних документів, які б підтверджували, що Позивач проживала та була поселена разом із батьком у спірному житловому приміщенні, не надано. Відсутність таких доказів свідчить про безпідставність позовних вимог щодо визнання права на кімнату [ADDRESS] . Відповідно до Житлового кодексу України, право користування житловим приміщенням у гуртожитку виникає на підставі належного розпорядчого документа (ордера). Відсутність ордера або іншого відповідного документа є підставою для відмови у задоволенні позову. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2025 року вирішено питання щодо виклику та допиту свідків у справі, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 61-62). У судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позовної заяви у повному обсязі з підстав викладених в ній. Представник відповідача у судові засідання двічі не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahalv. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява N 38722/02). Судом встановлено, що відповідно до Закону України «Про місцеві державні адміністрації», рішень Київської міської ради від 15 грудня 2011 року № 844/7080 «Про впорядкування прийняття майна до комунальної власності територіальної громади міста Києва, передачі його у володіння та користування, передачі до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, закріплення майна на праві господарського відання або оперативного управління», від 15 грудня 2022 року № 5907/5948 «Про безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитку та зовнішніх інженерних мереж ПрАТ «АТЕК» та внесення змін у додаток до рішення Київської міської ради від 24 травня 2012 року № 596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва», розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 січня 2011 року № 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» (зі змінами), даний гуртожиток було прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Києва і передано до сфери управління Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації. Розпорядженням від 20.11.2023 № 1063 «Про закріплення гуртожитку, що переданий до сфери управління Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації», Святошинська держадміністрація закріпила гуртожиток на праві повного господарського відання за Комунальним підприємством «Керуюча компанія по утриманню житлового фонду у Святошинському районі м. Києва». Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК України. Згідно ст ст. 127, 128 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Відповідно до ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Відповідно до матеріалів, які додані до позовної заяви, батько позивачки [PERSON] 30 березня 2011 року отримав спеціальний ордер №142 на заселення в гуртожиток на [ADDRESS] (а.с. 15). ПАТ "АТЕК" видало спеціальний ордер на заселення лише батька Позивача. Жодних офіційних документів, які б підтверджували, що Позивач була поселена разом із батьком у спірному житловому приміщенні, не надано. Отже, відсутність таких доказів свідчить про безпідставність позовних вимог щодо визнання права на кімнату [ADDRESS] . Покази свідків [PERSON] та [PERSON] щодо користування позивачем спірним приміщенням та проживання у ньому суд в контексті даних правовідносин відхиляє, оскільки лише відповідний ордер, є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Таким чином, суд дійшов висновку, що під час розгляду даного позову, позивачем не було надано жодних належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed