Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-01 00:00:00

Заявник звернувся до суду із вказаною заявою, яку обґрунтовує тим, що [PERSON] , [INFO] , є його батьком. Особа є інвалідом ІІ групи, має діагноз «помірно виражений когнітивний розлад внаслідок хвороби Паркінсона з побутовою дезадаптацією». У зв`язку з цим, він потребує постійного стороннього догляду, оскільки позбавлений здатності контролювати свої дії та усвідомлювати їх, не може обслуговувати себе в побуті. Покликаючись на викладені обставини, заявник просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , недієздатним, встановити над ним опіку та призначити [PERSON] його опікуном. Ухвалою суду від 14 червня 2024 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження, залучено до участі у справі адвоката особи, щодо якої ставиться питання про визнання недієздатною. Ухвалою суду від 04 липня 2024 року у справі призначено судово-психіатричну експертизу на час виконання якої провадження було зупинено. Ухвалою суду від 11 червня 2025 року провадження у справі було поновлено, замінено неналежну заінтересовану особу на належну. В судовому засіданні [PERSON] та його представник підтримали вимоги у повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Антонюк Л.А. проти задоволення вимог заперечила. Зазначила, що підстави для визнання особи недієздатною відсутні. Додатково зауважила, що зважаючи на висновок експерта заявником може вирішуватись питання про встановлення опіки над батьком через Департамент соціальної політики Луцької міської ради (в порядку існування окремого інституту). Представник особи, щодо якої ставиться питання про визнання недієздатною адвокат Міщук І.В. вимоги підтримала, просила задовольнити. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є інвалідом ІІ групи, згідно даних медичної документації має діагноз «помірно виражений когнітивний розлад внаслідок хвороби Паркінсона з побутовою дезадаптацією» (а.с.10, 14-18). У відповідності до ч. 1 ст. 298 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта № 132/25 від 16 травня 2025 року Рівненської філії судових експертиз Державної установи «Інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», [PERSON] , [INFO] , виявляє ознаки психічного розладу у вигляді Помірного когнітивного розладу внаслідок дисфункції головного мозку змішаного ґенезу (F06.7 за міжнародною класифікацією хвороб 10 перегляду). Зазначений психічний розлад на даний час не має ознак хронічного та стійкого. Психічний розлад істотно впливає на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. [PERSON] не позбавлений здатності брати особисту участь у розгляді справи. Із ч. 1 ст. 39 ЦК України вбачається, що фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-384цс16 зроблено висновок, що за положеннями частини першої статті 39 ЦК фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. При цьому зміст цієї норми слід тлумачити таким чином, що суд має право, але не зобов`язаний визнати фізичну особу недієздатною. Частиною другою статті 39 ЦК встановлено, що порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється ЦПК. Відповідно до статті 239 ЦПК суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Експертиза проводиться для встановлення наявності або відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій і керування ними. Правові, організаційні та фінансові основи судово-експертної діяльності з метою забезпечення правосуддя визначає Закон «Про судову експертизу». Відповідно до пункту 35 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи висновок експерта має бути обґрунтованим і містити відповіді на поставлені перед ним питання в рамках його компетенції, мати конкретний характер. У разі виявлення експертом важливих фактів, з приводу яких йому не були поставлені питання, він дає відповідь за власною ініціативою. Відповіді не можуть мати форму рекомендацій або вказівок слідству або суду. З аналізу наведених норм випливає, що висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі свідчень про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, в результаті чого у нього виникає абсолютна неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, заснований на припущеннях. Отже, при проведенні експертизи про наявність у особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен досліджувати стан психічного здоров`я людини протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особистості, зробити висновок про наявність у особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого виникло таке захворювання, встановити повністю чи особа не спроможна результаті цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними. Тому із зазначених питань висновок експерта повинен бути повним і категоричним, і не може допускати іншого розуміння змісту, ніж зазначено. Суд звертає увагу, що дієздатність - це категорія цивільного та цивільно-процесуального права. Набуття дієздатності, обмеження дієздатності та визнання особи недієздатною встановлюються зазначеними галузями права та відбувається за рішенням суду. Обмеження дієздатності та визнання особи недієздатною обмежує здатність фізичної особи самостійно вступати у правовідносини та після визнання такого факту особі призначається опікун чи піклувальник. Визнання особи недієздатною - це не тільки визначення стану здоров`я, але й складне юридичне поняття, яке містить в собі два критерії: медичний та юридичний (психологічний). Під медичним критерієм слід розуміти «хронічний, стійкий психічний розлад». Другий, юридичний (психологічний) критерій, вказує на нездатність особи усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Але чіткого категоричного розмежування юридичного (психологічного) та медичного критеріїв існувати не може. Вказані критерії одночасно несуть як медичний, так і юридичний характер. Юридичний критерій недієздатності має, перш за все, психологічну природу. Він свідчить про тяжкість психічного захворювання, ступінь розладів у інтелектуально-мнестичної та емоційно-вольовій сферах психічної діяльності. Не кожний психічний розлад призводить до нездатності особи приймати участь у цивільних відносинах, а тільки такий його ступінь (глибина), який суттєво впливає на волю, пам`ять та інтелект хворого, що позбавляє особу можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Таким чином, для визнання особи недієздатною встановити, у передбаченому порядку, тільки наявність психічного захворювання недостатньо. Суттєве значення має встановлення наслідків, які настали в результаті захворювання у вигляді глибини ураження інтелектуально-мнестичної та емоційно-вольової сфери. Межа між дієздатністю та недієздатністю психічно хворого встановлюється відповідно до юридичного (психологічного) критерію - здатності особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, визначення якого віднесено до компетенції судово-психіатричних експертів. З зазначеного висновку експерта вбачається, що експертами не було визначено, що [PERSON] має хронічний та стійкий психічний розлад, що давало б можливість суду відповідно до ч.1 ст. 39 ЦК України вирішувати питання про визнання фізичної особи недієздатною. Відтак, звернення заявника до суду із заявою про визнання [PERSON] недієздатнним, є необгрунтованим та передчасним, на підставі чого в задоволенні заяви про визнання особи недієздатною слід відмовити. Суд також враховує, що згідно з усталеною судовою практикою, фізичні обмеження, навіть тяжкі, самі по собі не є підставою для визнання особи недієздатною. Важкий стан здоров`я, необхідність догляду чи втрати когнітивних функцій можуть бути підставами для встановлення опіки, але не для визнання особи недієздатною без доведеного факту стійкого психічного розладу, що позбавляє її здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. Щодо вимог заявника про встановлення опіки над [PERSON] та призначення опікуна, суд зазначає наступне. Статтею 41 ЦК України передбачено наслідки визнання фізичної особи недієздатною, одним з яких є встановлення опіки над такою особою. Крім того, положеннями частини 1 статті 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Відтак, заявлені вимоги про встановлення опіки та призначення опікуном заявника є похідними від вимог про визнання особи недієздатною, а тому також не підлягають задоволенню. Згідно ч. 2, 3 ст. 299 ЦПК України судові витрати, пов`язані з провадженням справи про визнання фізичної особи недієздатною або обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, відносяться на рахунок держави. На підставі наведеного, ст.ст. 36, 37, 55, 59, 60 ЦК України та

Outcome: dismissed